Маргарет Броунли
Лора

Превод от английски: Елена Попова, 1993

chitanka.info

I

Лора Никълс здраво хвана кормилото на осемгодишния си, но все още надежден шевролет и се наведе напред, надявайки се да отпусне схванатите мускули на врата си.

Вече десет часа беше на път. Десет дълги часове по скоростната магистрала. Лора протегна ръце и изпъна гърба си. Беше си позволила само две кратки спирки — да напълни резервоара и да утоли глада си с един сандвич. В този миг й се струваше, че усеща всеки километър, всяка мъничка неравност на настилката, а една топла баня й се привиждаше като олицетворение на цялото земно щастие.

Шосето неспирно се катереше по планината подобно на тясна тъмна ивица. От двете му страни се нижеха високи борове. Старите чворести дървета бяха толкова нагъсто едно до друго, че през високите им корони не проникваше нито лъч светлина.

На Лора просто не й се вярваше, че този самотен планински път е главната връзка с Айдъл Спрингс — популярен и много посещаван курорт. Тя можеше да преброи на пръстите на едната си ръка малкото коли, които бе срещнала досега. И то през август, по средата на сезона! Мнозина туристи, които иначе по това време заливаха местността, бягайки от непоносимата жега в градовете, вероятно се плашеха от слуховете и прогнозите, че след повече от хиляда години старият вулкан отново показвал признаци на живот.

Неочаквано пътят сякаш изчезна зад някакъв светъл облак прах. Короните на дърветата силно се разклатиха. Лора сбърчи чело. Секунди преди това владееше абсолютно безветрие. Нима имаше халюцинации? Тя бързо отклони колата встрани от шосето и натисна спирачката.

Прозвуча глух тътен, подобен на далечен гръм, от който металните части на колата издрънчаха. Лора погледна в огледалото, очаквайки да види зад себе си тежък камион. Нищо. Шосето беше пусто. Внезапно я завладя ужас.

Тътенът се засили. Колата отново потръпна. Връзката с ключовете започна да се мята лудо нагоре-надолу. „Земетресение“ — помисли Лора. Чувството на страх, което бе изпитала, веднага отстъпи пред трезвия интерес на специалиста. Умът й заработи на високи обороти. За опитната геофизичка не представляваше трудност да разбере какво става около нея.

Тътенът отмина така внезапно, както бе и започнал. Гръмотевиците отзвучаха. Ключовете подрънчаха тихо още известно време, после отново настъпи тишина.

Лора си пое дълбоко въздух. През тези четиридесет секунди, колкото трая земетресението, бе останала без дъх. Въпреки опита, който имаше с природни явления, тя беше изпитала странно усещане в областта на стомаха… Отново я уплаши съзнанието, че независимо от знанията си, в края на краищата беше напълно безпомощна пред природните стихии.

Смъкна страничния прозорец и се ослуша. Беше тихо. Мъртвешка тишина. Сякаш всички живи твари бяха затаили дъх от страх да не събудят отново първичните земни сили.

Лора потръпна. На тази височина дори посред лято, щом слънцето изчезнеше зад планинските върхове, ставаше доста хладно. Тя вдигна отново стъклото. Изглеждаше, че земетресението окончателно е преминало. Лора завъртя ключа. Моторът изръмжа и колата се понесе по шосето. Сигурно беше вече близо до целта. През следващите дни щеше да живее при сестрата на свой колега. Тя даде газ и със замах взе следващия завой. Внезапно очите й се разшириха. Натисна с всички сили спирачката. Колата се поднесе, сетне изскърца грозно и се закова на място: стена от шлам и скални отломъци преграждаше шосето по цялата му ширина. Неспособна да помръдне, Лора седеше на мястото си и се взираше в тъмната грамада, струпана пред нея.

Най-сетне се реши да излезе от колата. Придвижи се напред като на филмова леята. Приближи се до срутилите се скални маси с омекнали колене и внимателно прецени положението.

От пръв поглед разбра, че е немислимо да продължи пътуването си. Единствената възможност да достигне целта си преди настъпването на мрака беше да тръгне пеша през гората.

Тя върна шевролета около петдесет метра назад, дръпна здраво ръчната спирачка, излезе и заключи вратите. Взе от куфара си необходимото за една нощувка и го натъпка в ръчната си чанта. Сутринта, когато разчистят шосето от калта и камъните, щеше да се върне за колата. Лора затвори багажника и тръгна.

Лек ветрец навяваше дългите й тъмноруси коси в лицето. Тя енергично ги отметна. Един поглед върху часовника леко я стресна — наближаваше шест часа. Ако искаше да стигне по светло, трябваше да побърза.

Скоро Лора разбра, че е много по-трудно да се върви през ниските храсти, отколкото изглеждаше от шосето. За миг прецени възможността да се върне до колата и да смени леките си маратонки с по-здрави туристически обувки. Но отхвърли тази мисъл.

Ако искаше да стигне до целта си по светло, всяка минута беше ценна. Не биваше да прахосва времето си.

Тя храбро се катереше по камънаците, проправяше си път през трънаците, крачеше през калта и мочурищата. По земята стърчаха корени на дървета. Лора се препъваше, но в последния момент успяваше да се задържи. По едно време повален дънер й препречи пътя. Тя решително се засили и прескочи препятствието. При несръчното приземяване чантата й се плъзна от рамото, отвори се и цялото й съдържание се изсипа на влажната земя.

Лора изруга по мъжки, наведе се и събра бурканчетата с крем, грима, четката за зъби, гребена и бельото си.

— Ваше ли е това? — гласът беше плътен, мъжествен.

Лора се сепна, вдигна очи и се изчерви. Пред нея стоеше някакъв чужденец, който държеше в протегнатата си ръка нещо ефирно от тюркоазна коприна и прозрачна дантела — миниатюрни слипове. „О, не!“ Тя срещна веселия поглед на непознатия и от смущение й се прииска да потъне вдън земята.

— Благодаря — промърмори тя, посегна бързо и смачка слипа в шепа. — Много любезно от ваша страна.

Тъмните очи я разглеждаха открито от главата до петите.

Лора почувства, че й става горещо в тесните джинси и плътно прилепнала фланелка — безсрамният поглед на непознатия сякаш я събличаше.

— Какво щастие, че случайно минавах оттук! Мисълта, че можеше да бъдете лишена от подобна важна част на облеклото, би ми била наистина повече от неприятна! — мъжът се ухили.

— Сигурно не си мислите, че имам само един слип! — отвърна остро Лора.

Той повдигна рамене:

— Откъде да зная?

Лора преглътна. Докато трескаво търсеше по-безобидна тема на разговор, тя тайно огледа събеседника си. Мъжът вероятно наближаваше 40-те — беше висок, с широки рамене и — трябваше да признае — много привлекателен.

— Хубаво земетресение беше, какво ще кажете! — забеляза тя най-сетне доста неловко.

Непознатият учудено повдигна черните си вежди:

— Тези земетръси са истинска напаст — той пак се ухили. — И като си помисля на какво биха могли да попречат… — подигравателният му поглед се спря на свития юмрук на Лора.

Дълбокият му приятен глас така смущаваше Лора, че отначало тя не разбра, какво има той предвид.

— О, не, вие… вие грешите — заекна тя болезнено засегната. — Земетресението няма нищо общо с това, че загубих гащетата си… Искам да кажа, в известен смисъл има, но…

— Моля, не ми дължите никакво обяснение. Разбирам ви добре — той сниши гласа си до шепот: — Малката ви тайна е в сигурни ръце. Кълна ви се да мълча до гроб!

— Малката ми… тайна? Какво значи това? — Лора го погледна удивено. — Да не си мислите случайно, че съм имала среща…? — тя млъкна. Какво говореше, за Бога? Нека този непознат си мисли каквото иска! Нека се подиграва! Тя присви очи. — И няма да ме издадете, нали? Няма да кажете никому за случилото се? Защото, ако мъжът ми научи…

Сякаш някаква промяна настъпи у чужденеца. Чертите на лицето му помръкнаха, погледът му стана студен и отблъскващ — той стисна устни и отстъпи крачка назад.

— Имате думата ми! — каза сухо. И преди Лора да отвърне нещо, обърна се и с големи крачки се отдалечи.

Лора се загледа смаяна след него. Атлетичното му тяло ясно се очертаваше под леките летни дрехи.

„Какъв странен тип“ — помисли си тя. Отначало беше склонен да се шегува, беше се хилил нахално, а после изведнъж, без видима причина бе станал студен и нелюбезен. Тя повдигна рамене и се извърна.

Слънцето вече беше залязло над планинските върхове и се захлаждаше. Лора нямаше време да се бави повече и да гадае поведението на странния непознат. Тя пъхна тюркоазния слип в чантата си, отметна коси и потегли. Уморена и гладна си пробиваше път стъпка по стъпка. Скоро престана да усеща краката си, стана й студено.

Само след двайсетина минути гората оредя. През зеленината надникнаха червеникави покриви. Лора си отдъхна и спря. Пред нея се простираше селище от представителни вили в стил „Тюдор“. Тя любопитно се загледа в добре поддържаните постройки. Очите й се спряха на табелата на улицата. Странно, защо наименованието й се стори така познато?

Извади от чантата си бележката на своя колега и прочете адреса на сестра му. Стъписа се, прочете още веднъж и пак погледна табелата. Името на улицата върху смачкания къс хартия напълно съвпадаше с това върху табелата. Каква щастлива случайност! Тя поклати глава и се засмя на глас:

— Какъв непоправим сноб си бил, Стив!

Произнесени сякаш вчера, думите на колегата й още звучаха в ушите й:

„Сестра ми притежава в Айдъл Спрингс малка къщурка, нищо особено, но без съмнение там ще ти бъде по-добре, отколкото на хотел. И не се притеснявай за Кейт. Тя ще бъде очарована. Сестричката ми обича гости“.

Той й беше надраскал адреса на листче хартия и я беше целунал братски по бузата за сбогом.

Като продължаваше да се смее тихо, Лора затърси номера, скоро застана пред съответната вила и удари по тежката дъбова врата с масивното чукче от полиран месинг.

Женски глас я покани да влезе. Лора натисна дръжката, установи, че не е заключено и влезе.

В същия миг я стресна пронизителен вик:

— Ей, Любовна жар! Проклета гадина! Задръжте тоя звяр!

Лора се огледа недоумяващо. Някакъв черно-бял призрак се опита да се промъкне на четири крака през вратата. Лора бързо я затвори. Оказа се, че Любовна жар е грациозна котка, която обидено се отдръпна от нея и важно се отдалечи. На сводестия портал Лора съзря човешка фигура, която висеше с главата надолу от закрепена с въжета за тавана дъска.

— Приятно ми е да се запозная с вас — странното същество енергично размаха ръце във въздуха. — Момент, моля! — жената освободи краката си от дъската и се спусна елегантно на пода. — Добре дошла в моя скромен дом. Впрочем, за да няма никакво съмнение, аз съм Кейт — тя се засмя и протегна ръка на Лора.

Лора я пое:

— Лора. Лора Никълс — каза тя смутено и загледа с любопитство стройната млада жена в тесен виолетов анцуг, която й се усмихваше безгрижно. Лора обясни, че е изминала последната част от пътя пеша и е оставила колата си на няколко мили зад грамада камъни. Кейт много приличаше на брат си Стив — обстоятелство, което в този миг подейства успокоително на Лора.

— Бас държа, че умирате от глад! — без да изчака отговор, Кейт хвана Лора за ръката и я повлече към кухнята. — Какво да ви предложа? Можете да избирате между двайсет и шест различни вкуснотии. Моля! — тя отвори хладилника. — Трябва да ви кажа, че живея почти само от йогурт. Вземете си какъвто обичате.

Лора нерешително погледна натъпканите една върху друга купички с йогурт.

— С ягоди? — предложи Кейт. — Мисля, че йогурт с ягоди е подходящо за вас! — тя изви глава и започна да оглежда Лора. — О, не! Не. Нека размисля. Сигурна съм, че вкусът ви е по-скоро екзотичен… Ето! Тъкмо това ви трябва — Кейт улови една купичка от най-долната редица. — Специалитетът на дома: папая — тя тържествено постави купичката на масата пред Лора.

— Любимото ми ястие. Как отгатнахте?

— Имам набито око — забелязала смаяния поглед на Лора, Кейт се усмихна. — Ако човек добре наблюдава събеседниците си, не е трудно да ги прецени. Освен това, Стив, разбира се, ми разказа за вас — добави тя, подсмихвайки се и й подаде лъжица. — Добър апетит!

— Благодаря — Лора взе лъжицата, отвори купичката и започна да яде. Макар че се беше надявала на по-солидно хапване, трябваше да признае, че освежителният йогурт й подейства добре.

— Как така още не сте избягала? — попита тя. — Не се ли боите, че вулканът може да изригне?

Кейт постави на масата две чаши, пълни с горещо благоуханно кафе, взе си стол и седна срещу Лора.

— Признавам, че мисълта да клеча, така да се каже, върху клокочещ вулкан, не ми е особено приятна. Но… — тя повдигна рамене. — Не, вероятно ще остана тук, докато е възможно. В края на краищата, капитанът последен напуска потъващия кораб — добави през смях.

Лора я погледна въпросително.

— Две неща ме задържат тук — продължи Кейт. — На първо място — малкият антикварен магазин, който от много години е собственост на семейството на съпруга ми…

— Не знаех, че сте омъжена — прекъсна я Лора.

Веселото лице на Кейт помръкна, сянка засенчи очите й.

— Стив нищо ли не ви е казал? Е да, мога да си представя — тя млъкна, изпи на един дъх кафето си и скочи. — Елате, ще ви покажа стаята. Положително сте страшно уморена.

Кейт избърза пред Лора в коридора, отвори една врата и двете влязоха в спалня, където преобладаваха нежносиньото и топли земни багри. Изящните мебели в стил от началото на столетието направиха силно впечатление на Лора.

— Тук е прекрасно! Но… нима леглото не е прекалено ценно, за да се спи на него? В никакъв случай не бих искала…

Кейт махна енергично с ръка:

— Естествено, че ще спите в това легло! В края на краищата, то е за това. Банята е насреща. А тук, зад стъклената врата се излиза на вътрешен двор с навес. Не се колебайте да го използвате, когато имате желание. О, да не забравя, нощите тук са вече доста студени. Ще намерите допълнителни завивки в скрина. Така, а сега ви оставям, за да се освежите. Сигурно искате да си легнете рано. По-късно ще ви се обадя още веднъж — тя кимна на Лора и затвори вратата след себе си.

Лора извади от чантата малкото неща, които беше взела, и влезе в банята. Застанала под душа, тя затвори очи — изпита истинско блаженство, когато водата започна да се стича по тялото й и заедно с мръсотията и потта отнесе и част от умората. Избърса се освежена и в добро настроение. Пред нея стоеше нова задача — едно предизвикателство, на което се радваше. И макар че в този миг още не знаеше съвсем точно каква област в проекта ще й бъде предоставена, едно беше сигурно: нито за секунда нямаше да скучае.

Когато застана пред огледалото в ефирната си нощница, на вратата тихо се почука и Кейт пъхна глава през отвора.

— Тъкмо говорих по телефона с Ралф Хендрикс — рече тя — Ралф е мой приятел и горски надзирател. Според него, по всяка вероятност шосето ще бъде разчистено до утре заран. Той предлага да се погрижи за колата ви — Кейт влезе в стаята. Зад нея през пролуката на вратата се промъкна котката — Ралф и аз ще вечеряме тая вечер заедно. Бих могла да му дам ключовете от колата ви, разбира се, ако това ви устройва.

— Но да! — Лора зарови в чантата си. — Намирам дори за твърде мило от страна на мистър Хендрикс, че си създава толкова грижи заради мен. Моля ви да му благодарите от мое име! — тя подаде ключовете на Кейт. — Желая приятна вечер на двама ви!

— Благодаря — Кейт се засмя. След това цяла седмица ще трябва да изгладувам килограмите, които ще наддам с Ралф — тя въздъхна и погледът й меланхолично се плъзна по стройното тяло на Лора. — Как се справяте вие? Трябва ли постоянно да гладувате, за да запазите чудесната си фигура?

— Не — отвърна учудено Лора. — Нямам никакви проблеми с яденето. А и вие не тежите нито грам повече…

Кейт махна с ръка:

— Всичко е резултат на неумолима самодисциплина. Гладуване — гладуване и пак гладуване! Това е единственото средство, което ми помага — тя поклати глава: — Ужасно е да си принуден да бъдеш постоянно жесток към самия себе си.

Погледът й се спря на котката:

— О, да! Любовна жар в никакъв случай не бива да излиза навън. Все едно как ще се опитва да ви размекне, не се поддавайте! Лудетината е кастрирана само преди няколко дни и ветеринарният лекар смята, че раната би могла да се възпали, ако любимката ми по стар навик започне да скита наоколо, преди да е напълно излекувана.

Усмихната, Лора обеща, че ще внимава за котката, Кейт кимна и заслиза бързо по стълбата.

Малко по-късно на вратата се позвъни. Прозвуча плътен мъжки глас, сетне високият смях на Кейт и входната врата се хлопна.

Лора предпазливо отвори вратата на стаята си. Къщата беше тъмна. Тя се ослуша. Нито звук не достигна до слуха й. Пипнешком се запъти боса по коридора към кухнята. От банята беше огладняла. Един залък нямаше да й навреди. В края на краищата Кейт щедро й бе предложила да се чувства като у дома си и да си вземе всичко, от което има нужда. Лора си направи един сандвич, наля си и чаша мляко.

Като се върна в стаята си, тя се спря пред голямата стенна библиотека, за да си избере нещо за четене, преди да заспи. На по-горните лавици безразборно бяха струпани стари джобни издания. Лора прочете заглавията и се усмихна. Ако тази подборка от еротични любовни романи представляваше предпочитаното четиво на Кейт, това обясняваше и странното име на котешката дама.

Лора посегна към една от книгите, пъхна се в леглото, сгуши се във възглавниците и отвори „Голата страст“.

Щом прочете първите страници, обхвана я чувството, че се е пъхнала в пещ. Беше й горещо, не й достигаше въздух. Тя отметна завивката, слезе от леглото и отвори голямата стъклена врата наполовина. В стаята нахлу хладен нощен въздух. Лора вдиша няколко пъти дълбоко.

Неочаквано нещо я погъделичка по голите крака. Подобно на дълга черна стрела котката на Кейт профуча край нея и се промуши през тясната пролука между вратата и стената.

— О, не! — простена Лора. — Върни се веднага. Любовна жар!

Надникна през вратата. Навън беше съвсем тъмно. Плътни облаци покриваха нощното небе, но въпреки това Лора видя как през двора се стрелна една черна сянка.

Излезе на пръсти. От покрития с плочи под по босите й крака пропълзя мраз. Лора потръпна. Скръсти ръце пред гърдите си, за да се предпази от студения вятър, който проникваше през тънката й нощница. В този миг видя, че Любовна жар се е спотаила до някакъв храст. Стъпка по стъпка Лора се приближи предпазливо до котката.

— Заради теб ще си навлека пневмония! — изруга тя тихо, наведе се и опита да улови животното.

Но Любовна жар се сниши, сетне невероятно бързо се мушна през живия плет и изчезна като светкавица през отворената врата на насрещната къща.

Лора не се колеба дълго. Прескочи решително плета и се приближи до стъклената врата.

— Любовна жар! — извика тя тихо. — Ела веднага.

Нищо не помръдна. Лора изруга и безшумно се промъкна през тясната пролука в стаята на чуждата къща. Дръпна предпазливо завесата и се огледа. Намираше се в спалня. Нощна лампа на стената до леглото пръскаше мека светлина. Изглеждаше като стая на мъж. Мебелите от тъмночервеникаво дърво бяха семпли. Лора учудено гледаше многобройните книги с кожена подвързия, наредени плътно една до друга по лавиците на стенната библиотека. Във въздуха се носеше лек тръпчив мирис.

— Къде си? — прошепна тя отново и затаи дъх. Отново нищо. В този миг усети някакво движение. Лора нададе приглушен вик, но веднага се засмя с облекчение. Собственият й образ в огледалото я беше излъгал и уплашил. Тръгна бавно през стаята, като се оглеждаше за котката, сърцето й биеше до пръсване.

— Отвратително животно! — изруга гласно. — Къде си се завряло? Излез!

Коленичи и простря ръце, за да надзърне под леглото. Нещо изсъска и насреща й блеснаха жълто-зелени очи.

— Проклятие! — Лора се просна на пода и се пъхна, доколкото можа под широкото легло. Но колкото и да протягаше ръка, успя само да докосне с върха на пръстите си копринената козинка на животното. — Излез най-после! — отново изруга тя нетърпеливо.

Усетила докосването й, котката се стрелна покрай нея, подскочи и се изплъзна. Последва нов скок през отворената врата и мракът погълна бегълката.

— Чудовище!

— На мен ли говорите?

Лора се вцепени. За секунда сърцето й спря да бие. Тя изпълзя изпод леглото със затаен дъх и затворени клепачи. Поколеба се за миг, сетне отвори очи. Погледът й падна първо върху чифт кафяви кожени чехли, нахлузени на бос крак, придвижи се по избелели джинси, жълта риза и най-сетне се спря на загоряло, мъжествено лице. Дъхът на Лора секна.

— Не — прошепна тя. — Пак ли вие?

II

Неспособна да помръдне, Лора продължаваше да лежи в неудобното си положение върху пода. От безцеремонния поглед на непознатия, който с явно удоволствие наблюдаваше голите й бедра и едва прикритите от финия плат на нощницата задни части й ставаше все по-горещо.

— Мога ли да попитам, какво сте загубила този път? — попита той с нескрита ирония.

— Любовна жар — отвърна необмислено Лора и оправи нощницата си.

— За Бога, дано не е така! — той отстъпи крачка назад и развеселено изгледа Лора.

— О! — тя прокле наум и Кейт, и смешната й котка. Изправи се и кръстоса ръце пред гърдите си, за да се прикрие.

— Но аз с удоволствие ще ви подпомогна в търсенето на загубената ви… любовна жар.

— Любовна жар е име на котка — отвърна гневно Лора. — И това „мило“ животинче принадлежи на вашата съседка Кейт Къртис — тя се опита да се държи колкото е възможно по-достойно.

— Разбирам. Но… — мъжът повдигна вежди и се огледа… — Ако не се лъжа, не виждам тук очарователната котешка дама. А вие?

Лора стисна зъби. Изглежда безсрамният тип смяташе, че тя е измислила всичко и използва котката като претекст, за да нахълта в дома му.

— Чаровното зверче светкавично избяга, щом чу стъпките ви — в гласа на Лора прозвуча безпомощно негодувание.

— Ясно — непознатият се ухили. — Впрочем, ако ви интересува, казвам се Девън Къртли — той се приближи и се поклони церемониално.

Лора отстъпи назад и си удари коленете в леглото.

— Аз… името ми е Никълс. Лора Никълс. И ако разрешавате, сега предпочитам да…

Внезапно всичко в стаята сякаш оживя. Като водени от призрачна ръка бездушните предмети се раздвижиха, заблъскаха се един в друг, задрънчаха и буквално заподскачаха нагоре-надолу. На Лора й се стори, че е Алиса в страната на чудесата. Тя гледаше с широко отворени очи, как от лавиците се свличаха книги, как една стояща лампа се прекатури, а от стената падаха картини. Подът под краката й се люлееше и някакво странно бучене, подобно на застрашителен грохот, сякаш избликваше отвън земя.

Девън не се колеба дълго. С един скок се намери до Лора, хвана я през кръста, повдигна я на леглото и се хвърли като предпазен щит върху нея.

Всичко това се случи за секунди. Преди Лора да осъзнае ясно какво става, се намери пъхната между меката меча кожа, покриваща леглото, и мускулестото тяло на Девън, който я притискаше с всичка сила.

Тя се помъчи да си поеме дъх. Сърцето й биеше лудо, кръвта шумеше в ушите й, вратът и бузите й се обагриха в тъмночервено.

— Наред ли е всичко? — чу гласа на Девън до ухото си.

Когато дъхът му погали бузата й, Лора потръпна. Тъмните му очи, устата му бяха така близо… Тя преглътна.

— Аз… мисля, че да — отвърна тихо, устните й трепереха.

Девън мълчаливо гледаше лицето й, по което странно се смесваха страх, смут и потисната възбуда.

— Не се страхувайте, премина — рече той тихо и се надигна.

Лора не се помръдна.

— Земетресението премина.

— Кое премина, моля? О, разбира се! Земетресението! — тя сякаш едва сега осъзна, че Девън вече не я притискаше с цялата си тежест. Седна, като че се намираше в транс. — Но сега трябва да си вървя — каза Лора и гласът й прозвуча така, сякаш се сбогуваше от следобедни приказки на чашка кафе.

Девън я гледаше мълчаливо.

— Трябва да… да потърся котката.

— О да, котката. Как се казваше? Любовна жар ли? — той повдигна иронично вежди. — Необичайно име. Но хубаво. Много хубаво.

— Сигурно хазяйката ми е имала своите основания да даде на котката тъкмо това име.

— Навярно и вие сте имала причина да хванете веднага бедната малка котешка дама. В горите наоколо вероятно гъмжи от буйни котараци — той се ухили. — Ако котенцето ви попадне в лапите на дивите момчета, кой знае…

— Не разбирам за какво говорите — Лора се изправи. Погледът й падна върху пометените от земетресението лавици. Тя се огледа наоколо и леко пребледня. Мокетът на пода бе осеян с парчета стъкло. Навсякъде бяха разпръснати разтворени, прегънати, смачкани книги. Сред тях имаше и един изкорубен абажур от лампа, строшена керамична кана, мраморни подпорки за книги с нащърбени краища и няколко счупени рамки на картини.

Точно в краката й лежеше смачкана снимка. Лора я вдигна и я загледа любопитно. На снимката беше Девън — с няколко години по-млад, а до него една изключително очарователна млада жена. Двамата се усмихваха влюбено и щастливо един на друг.

Девън бързо се пресегна, грабна снимката от ръката й, без обяснение я постави наопаки върху скрина.

Лора го погледна учудено и ядосано. „Ако този високомерен Девън Къртли смята, че се интересувам от любовния му живот, лъже се“. Тя повдигна рамене. Беше й все едно, дали е имал дузини приятелки.

Девън се изкашля:

— Може би трябва да продължим разговора си от там, където неочаквано бяхме прекъснати по толкова груб начин. Струваше ми се, че искахте да ми разкажете за себе си — с тези думи той се приближи до нея и се спря едва когато телата им почти се докоснаха.

Лора затаи дъх. Коленете й омекнаха. Тя призова цялата си воля, за да запази спокойствие — поне външно.

— Не си спомням, мистър Къртли. Но, ако непременно искате да чуете нещо, моля: не съм нито омъжена, нито имам специални предпочитания към любовни срещи в гората. Нямам какво повече да ви съобщя.

— Колко жалко! Искам да кажа, според мен е жалко, че явно не обичате любовта сред природата!

За свое неудоволствие Лора отново се изчерви.

— Аз… аз…

Девън махна с ръка.

— Не! Почакайте. Разрешете ми да отгатна, какво искате да ми обясните сега. Обикновено не се скитате след падането на нощта в чужди спални, облечена в… — той се спря и погледът му се плъзна по ефирната нощница на Лора. — Е да, почти гола.

— Вие… Вие сте най… най…

— Това звучи почти като ругатня — Девън изглеждаше искрено учуден. — Два пъти днес ви се притекох на помощ. Нима по този начин ми се отплащате за тези безкористни и благородни дела?

— Ако действително искате да ми направите добро, отдавна щяхте да ми предложите едно палто или яке.

— О, студено ли ви е? — Девън сниши глас. — Извинете ме. Боя се, че повече ме бива да събличам жените, не държа особено на обличането — погледът му се спря на деколтето й. — И честно казано, облеклото ви е съвсем подходящо при сегашните обстоятелства. Къде другаде, ако не в спалня трябва да се носят такива съблазнителни нощници?

Силна червенина заля лицето на Лора. Без да каже дума, тя мина покрай Девън и тръгна на пръсти към вратата.

Но не стигна далеч. Едва направила две крачки, Девън застана пред нея и я хвана здраво за китката.

— Ще се порежете до кръв на стъклата — упрекна я той, обгърна я и я вдигна на ръце. — Ще ви пренеса.

— Не! — Лора започна да рита и го удря с юмруци по гърдите. — Пуснете ме! Веднага!

— По дяволите! Стойте мирно! Денят беше уморителен и нямам никакво желание да ви карам още и до болницата, само защото непременно искате да бъдете неразумна! — той прекоси с няколко крачки помещението и стовари ритащия си товар до вратата. — Смятате ли, че ще успеете поне до утре заран да запазите нещата си? — попита той и се ухили.

Лора го измери с презрителен поглед.

— Вие сте най-големият грубиян, най-безсрамният и самонадеян тип, който някога е заставал на пътя ми.

Девън не се засегна ни най-малко от разгорещеното й избухване, дори се ухили още по-широко.

— Ако ме изтърпите още секунда, ще ви донеса палто.

— Запазете си проклетото палто! Не го искам! Може и да го загубя! — Лора се обърна и излезе с високо вдигната глава.

Като дишаше тежко, тя се втурна в стаята си и затвори тежката стъклена врата. Рамките издрънчаха високо. Лора се сепна. Дръпна завесите, хвърли се на леглото и затвори очи.

Защо сърцето й продължаваше да бие така бясно? Защо бузите й пламтяха сякаш имаше температура? Не, това нямаше нищо общо с този невъзможен Девън Къртли! Дължеше се на студения нощен въздух и понеже беше тичала.

Неволно Лора сбърчи чело. Всъщност защо хабеше мисли по Девън Къртли? Какво общо имаше с него? Нищо. Утре ще поеме научната си работа и образът на Девън ще се изпари като нощен призрак при сипването на зората. Тя кимна сякаш в потвърждение на мисълта си.

Неочаквано отново си спомни за земетресението и се огледа. С изненада установи, че нищо не се беше променило. Всичко си стоеше на мястото. Нищо счупено, никакъв безпорядък. На края на леглото се беше свила котката и я гледаше с премрежени невинни очи.

— Чудовище! — изръмжа Лора. Котката замърка доволно.

Лора не я удостои повече с поглед. Тя обиколи къщата, за да види дали земетресението не бе нанесло някакви щети. За свое облекчение откри, че нямаше сериозни повреди. На килима се беше прекатурила една саксия, на стената се беше изкривила една картина, наполовина се беше смъкнала на пода покривката на масата.

Лора вдигна саксията, оправи картината и покривката и се върна в спалнята. Погледна се учудено в огледалото. Защо очите й блестяха така, а бузите й още червенееха? Очевидно планинският въздух вършеше чудеса…

Тя си легна и отново взе прекъснатото четиво. Четеше, но не разбираше смисъла. Мислите й блуждаеха, буквите се сливаха пред очите й. Остави книгата, угаси лампата и се опита да заспи, но не успя. Дълго лежа, загледана в тавана.

По някое време все пак се унесе. Но дори насън събитията от деня безмилостно я преследваха. Видя как Девън Къртли бе застанал внезапно пред нея в гората, как се ухили, когато бе изпълзяла изпод леглото, подигравателните искри в очите му, когато го бе наругала. Въртеше се неспокойно от една страна на друга.

III

Лора усети мирис на ароматно кафе. Още сънена, отвори очи и погледна към прозореца. В стаята блестеше утринното слънце. Високите скалисти върхове се открояваха на безоблачното тъмносиньо небе. Лора се прозина и стана.

Отвори прозореца. В стаята нахлу приятен свеж въздух. Лора вдъхна дълбоко несравнимия аромат на боровите гори. Тя се протегна и се изложи на първите топли слънчеви лъчи.

След малко се извърна. Очите й се разшириха от учудване — като строени под команда войници в стаята стояха куфарите й.

Лора извади на бърза ръка някои неща, взе си душ и отиде на закуска по джинси и светлосин пуловер.

Кейт пиеше накрак чаша портокалов сок.

— Всъщност, вече не съм тук! — извика тя към Лора. — Трябва да видя какви щети е нанесло земетресението в магазина. Дано сте спала добре първата си нощ у нас, в планините.

Лора кимна:

— Като новородена… — излъга тя и горещо се надяваше, че не се е изчервила.

— Ключовете от колата ви са върху масичката в антрето. Колата е пред вратата — Кейт остави празната чаша върху шкафа.

— До скоро! Адиос! — входната врата шумно се хлопна.

— Адиос — промърмори Лора малко объркана, поклати глава усмихнато и с удоволствие се отдаде на кафето и хрупкавите кифли, оставени от Кейт.

На павирания площад пред новото й работно място имаше само няколко коли. Лора паркира, слезе от колата и любопитно се огледа.

Наблизо стояха трима мъже, до такава степен потънали в разговор, че я забелязаха едва когато тя застана непосредствено до тях.

— Добро утро. Казвам се Лора Никълс — новата ви сътрудничка от Лос Анджелис — представи се тя и се усмихна смутено.

Главите се обърнаха едновременно към нея, като по команда.

— О, мис Никълс! Добре дошла при нас! — поздрави я усмихнат д-р Уейн Хейли — ръководител на екипа за изследване на вулкани — и разтърси ръката й.

Приятелският прием успокои Лора и тя радостно подаде ръка на другите си двама колеги.

— Джим Фриман, човекът с най-добри очи тук — представи го д-р Хейли. — Внимавайте с него! Обича да заглежда хубави жени!

Лора кимна на Джим. С младежкото си лице, сини очи и права руса коса той изглеждаше невероятно симпатичен.

— А това е нашият статистик Джек Джовано — Д-р Хейли сложи ръка върху рамото на стройния млад мъж с гарвановочерна коса.

— Много се радвам, сеньорита — Джек поднесе ръката на Лора до устните си.

Тя трудно потисна усмивката си.

— Моля господата да ни извинят — д-р Хейли намигна на Лора. — Горя от желание незабавно да въведа новата си, дългоочаквана асистентка в задачите й. Двамата се сбогуваха и влязоха в малкия офис.

— Страх ме е, че след изключително интересната ви дейност на Мауна Коа в Хаваи ще възприемете нашата работа тук повече или по-малко като скучна. Но, моля ви, първо седнете.

Лора седна и любопитно огледа помещението. Накъдето и да погледнеше, се виждаха най-различни хартии: върху голямо платно на стената бяха прикрепени с кабари ситно написани бележки, геологически и метеорологически карти, надраскани с безброй знаци и сигли, а бюрото беше покрито с тефтери, пълни с чертежи и бележки.

— Зная, че едва ли сте имала време да свикнете, но смятам, че въпреки това трябва веднага да се заловим за работа. Времето напира. Вулканът не ни оставя избор. Вижте тук — той зарови в купчината листи върху бюрото. — Ето — той разгърна пред Лора лист с някакви данни. — Тези измервания бяха направени преди една година. Както виждате, земните движения по това време са се зараждали на около осем километра под земната повърхност.

Лора се наведе, разгледа внимателно чертежите и кимна.

— А сега погледнете тук — доктор Хейли побутна към нея друг лист. — Това са данни от миналата седмица. Виждате ли колко нагоре са се изместили центровете? Сега те са на два, най-много на три километра под земната кора.

Лора сравни данните със смръщено чело.

— Това означава, че пластът магма под епицентъра се покачва.

— Има и някои други, много опасни промени — той подаде една папка на Лора. — Тук ще намерите всичко, което се отнася до случая.

Тя замислено я взе.

— Следователно вие се опасявате, че магмата се движи нагоре с необичайна бързина.

— Смятам, че данните са недвусмислени — доктор Хейли повдигна рамене. — Но това не означава, че непременно ще се стигне до изригване. Биха могли да минат и столетия без нещо да се случи.

Лора кимна замислено:

— Сигурно. Но, от друга страна, също така е възможно още днес или утре на земята да настъпи адът.

Д-р Хейли въздъхна:

— Трябва да бъдем много предпазливи в изявленията си. Навсякъде се носят най-безумни слухове. Населението е съвсем объркано. Ширят се страх и ужас. Има опасност Айдъл Спрингс да се превърне в царство на призраци. Търговците се боят от икономическа разруха и, естествено, не са добре настроени към нас. Някои дори ни обвиняват, че умишлено предизвикваме паника, за да свалим цените на недвижимите имоти.

— Просто невероятно!

Д-р Хейли вдигна ръце и пак ги свали примирено.

— За съжаление, това са фактите. До днес не съм налагал никакви ограничения на членовете на екипа. Всеки можеше да каже открито мнението и предпочитанията си. Но така, както стоят нещата в настоящия момент, се виждам принуден да отказвам в бъдеще всички съобщения и да наредя екипът да се изказва само чрез един-единствен представител, нещо като говорител — той погледна Лора: — Да, мис Никълс, имах предвид вас.

Лора преглътна.

— Значи единствената ми задача ще бъде да поддържам контакт със средствата за информация? — попита тя и с мъка скри разочарованието си.

Д-р Хейли се усмихна и поклати глава:

— Съвсем не. Добре познавам геолозите. Те най-много обичат да клечат на мястото на събитието, дори на ръба на кратера, нали? Не се страхувайте, ще се погрижа да бъдете уведомена преди останалите членове на екипа, ако настъпят промени. Ще участвате във всички експедиции и ще имате безпрепятствен достъп до всички места, лично ви го гарантирам — той се запъти към вратата. — И още нещо. Бъдете винаги откровена, но информирайте само за най-необходимото. Очаквам също никога да не се занимавате, с каквито и да е спекулации или да изказвате личното си мнение и изводи.

— Звучи като заповед.

— Заповед е — Д-р Хейли отвори вратата. — А сега ви оставям да се огледате и запознаете с обстоятелствата на спокойствие.

— Благодаря, д-р Хейли — за миг Лора се втренчи объркано в купищата листи пред себе си. Как щеше да се ориентира? Тя нерешително подреди картите и таблиците. След това седна със зачервени бузи зад бюрото си, отбеляза старателно някои данни, нанесе различни стойности върху таблиците, сравни ги и ги систематизира.

Часовете летяха бързо и, когато Лора погледна часовника, за нейна изненада, малката стрелка вече сочеше пет. Тя потърка очи, протегна се и масажира схванатия си врат и вдървени рамене.

Сетне въздъхна и стана. Чувстваше се уморена, изчерпана, а също и малко разочарована, защото въпреки неуморните си усилия, не беше стигнала до предначертаната цел. Не й се бе удало да си създаде окончателно мнение за сериозността на положението и горещо се надяваше, че журналистите няма да я обсадят още на следващия ден. Тя заключи вратата зад себе си и се запъти към колата си.

— Идвате тъкмо навреме! — прозвуча бодрият глас на Кейт откъм кухнята, когато Лора отвори входната врата. — Има специална салата, а за десерт ягоди.

— Звучи много съблазнително — Лора се присъедини към пъргавата си хазяйка. — Никога не бих повярвала, че от гледката на безброй криви линии и дребнички числа човек може така да огладнее! — тя се наведе и погали котката, която замърка и се затърка в краката й.

— Е, какво е положението? Ще има ли изригване или не? — Кейт разбъркваше салатата.

Лора повдигна рамене:

— В момента зная точно толкова, колкото и вие.

Кейт се засмя:

— Каква хубава утеха! Значи и специалистката не може да разбере. Кого да питаме тогава?

Лора се усмихна без настроение:

— И аз бих искала да зная — погледът й падна върху някаква продълговата картонена кутия, върху която изпъкваше фирмата на търговец на цветя. — От Ралф ли е? — попита тя.

— Подигравате ли ми се? — Кейт се изсмя звучно — Ралф може да ми откъсне цвете на някоя поляна, но и това би било най-романтичното хрумване, на което е способен. Не, този букет е за вас, очевидно подарък от ваш обожател.

Лора учудено извади картичката от адресирания до нея плик, залепен за кутията.

— Наистина не зная от кого е — измърмори тя озадачено и погледна поривистия, без каквито и да било завъртулки почерк:

„На единствената жена, която в истинския смисъл на думата кара земята да се тресе.“

Подпис липсваше.

Лора гледаше кутията с нарастваща неприязън. Случайно ли капакът й беше украсен с панделка от тюркоазна дантела?

„Девън Къртли!“ Това име гърмеше в главата й с всеки пулс на сърцето й. Тя развърза панделката с треперещи пръсти и отвори кутията.

— Боже мой! Петдесет червени рози! — задъха се Кейт. — Човекът или е червив с пари, или безумно влюбен! — тя измери Лора с преценяващ поглед. — Само не ми разправяйте, че шефът ви се е влюбил до уши във вас!

— Д-р Хейли? — Лора се засмя. — Не, Кейт. Шефът ми е човек около шейсетте, сериозен мъж и е вън от всякакво подозрение.

— Тогава от кого са цветята?

Лора се поколеба.

— Мисля, че един арогантен всезнайко си придава важност. Един досадник, с когото вчера случайно се запознах.

— Хм, не е лошо — Кейт взе от кутията една от тъмночервените рози с дълги дръжки и вдъхна прехласнато аромата, който полуразтвореният цвят излъчваше. — Все пак мъж с вкус — каза тя и върна розата на мястото й.

— Хм… — Лора я погледна унило и излезе. Какво целеше Девън Къртли с този щедър подарък?

Да се извини за вчерашното си поведение ли? С червени рози? Едва ли. Освен това той като че ли не приличаше на мъж, който изобщо се извинява за нещо.

Лора се изкъпа и облече по-удобна дреха. „Окей, мистър — помисли си тя. — Позабавлявахте се. Но, ако обичате, оставете ме сега на мира!“

Кейт тъкмо слагаше розите в голямата керамична ваза, когато тя се върна в кухнята.

— Е?… — Кейт млъкна. Един поглед към намръщеното лице на Лора я накара да разбере, че в момента беше по-разумно да не задава любопитни въпроси.

Салатата на Кейт беше много вкусна. Лора я обсипа с комплименти. Лицето на Кейт светна.

— Ралф е привърженик на спагетите и на бифтека. „Зеленчукът е за зайци“ — казва ми, когато от време на време се осмелявам да направя опит в тази насока. Добре, че поне във ваше лице намирам съюзник — тя се засмя.

— Впрочем, как понесе магазинът ви вчерашните трусове? — смени темата Лора. — Има ли много счупени неща?

— Почти нищо. Само някои малки повреди, но, слава Богу, ценните предмети не са пострадали.

Кейт стана.

— Колкото и да е хубаво яденето, миенето на чиниите след това винаги е неприятно, нали? — тя направи гримаса.

Лора кимна:

— Отвратително. Но двете заедно бързо ще се справим — тя избърса чиниите, чашите и купите, които Кейт изплакваше.

— Добре ли изглежда?

— Кой?

— Как кой? Кавалерът на розите, естествено!

— О, той ли… Да, прекалено добре.

Кейт въздъхна дълбоко.

— Арогантен и с добър външен вид. Чудесно. Харесвам такива мъже.

Лора мълчеше. Тя вдъхваше съблазнителния сладък аромат на розите — той я преследваше безмилостно, разпръскваше се сякаш във всяка стая.

Щом свършиха с миенето, Лора се извини и изчезна в стаята си. Приближи се до прозореца и през пролуката между спуснатите завеси погледна към отсрещната къща. В спалнята на Девън светеше. „О, по дяволите Девън Къртли!“ Лора се извърна ядосано. В този миг й се искаше да му хвърли в краката проклетия букет.

На следващата сутрин Лора се появи в службата много рано. Д-р Хейли, дошъл дори преди нея, я поздрави разсеяно. Тя учудено гледаше как той ходи напред-назад пред писалището и със сбръчкано чело чете последното издание на „Нюзуик“.

— Проклятие! Как мразя писачите! — Д-р Хейли тръшна списанието върху бюрото. — Особено тия надути пуяци!

— Имате ли предвид някого или говорите изобщо?

— Дали имам предвид някого?! — той удари с длан по разтворената страница. — Този мърльо! Обича да прави гадни сензации! — Д-р Хейли посегна към бележника си. — Трябва да отида на едно съвещание. Моля, извинете ме, че избухнах. Но ако този хитрец, който очевидно знае повече от нас, се появи тук — всъщност аз имах определена среща с него за днес — пратете го по дяволите с „най-добри пожелания“ от моя страна! Няма да даваме вече никакви интервюта, ако не ни предоставят да се запознаем с готовата статия, преди да отиде за печат. Предайте му това, моля ви, в случай, че дойде!

— Не мисля, че тези журналисти могат да бъдат сплашени. Знаете аргументите им: свобода на печата, право на свободно изявление и тем подобни.

— Какво ме интересува? Този тип трябва да бъде обуздан. И ако не можете да се справите с него, изпратете ми го! О, последните му глупости… — докторът размаха списанието пред лицето на Лора — са върхът на всичко, което е писал досега. С невероятна дързост твърди, че сме скрили от обществеността важни информации и че ще осъдим тукашните хора на гибел, без да ги предупредим. Насъсква населението срещу нас, а в този момент само това ни липсва! — Д-р Хейли излезе, като тръшна вратата зад себе си.

Лора повдигна рамене и се посвети на работата си. След половин час напълно беше забравила гневното избухване на шефа си.

— Извинете, мис, къде мога да намеря д-р Хейли?

Лора се сепна. Погледна уплашено и се вцепени. Пред нея стоеше Девън Къртли.

— Мис Никълс! Каква приятна изненада! — приближи се Девън.

— Добро утро, мистър Къртли — Лора се опита да прикрие, доколкото беше възможно смущението си. — Мога ли да ви услужа с нещо? — попита го сухо.

— Ами, всъщност аз не съм тук за удоволствие… — той направи пауза. — Но кажете ми, какво търсите вие тук? За д-р Хейли ли работите?

— Не за него, а с него. Аз съм му асистентка — тя започна да се ядосва.

— Това е чудесно. Тогава мога да се обърна и към вас. Предполагам, че знаете за какво ме е повикал?

— Аз… Не, нямам представа… — по дяволите, защо винаги започваше да заеква, когато този мъж се намираше близо до нея?

Девън повдигна вежди:

— Нима искате да кажете, че д-р Хейли не смята за необходимо да държи асистентката си в течение?

— Когато се отнася до важни информации… — гласът й прозвуча раздразнено. — Моля, на въпроса, мистър Къртли, времето ми е твърде ограничено.

— О, добре ви разбирам. Но, шегата настрана, бих се радвал да си изясня някои въпроси с вас. Ние, журналистите, обичаме да стигаме до същината на нещата…

— Вие ли сте бил! — прекъсна го Лора. — В такъв случай, имам едно съобщение за вас — от д-р Хейли лично — тя срещна въпросителния му поглед с хладна решимост. — Вървете по дяволите!

Девън се ухили:

— Явно последната ми статия не се е харесала особено на шефа ви.

— С такова впечатление останах.

Погледът на Девън падна върху „Нюзуик“, който все още лежеше разтворен върху бюрото. Той взе списанието и с интерес го запрелиства. Изглежда напълно беше забравил присъствието и.

— Д-р Хейли ми поръча също да ви обясня, че в бъдеще иска да чете всяка статия по нашите проблеми, преди да бъде отпечатана — каза Лора ядосано, за да му напомни за себе си.

Девън вдигна очи. Между веждите му се появиха две дълбоки бръчки. Той се опря с две ръце на бюрото и се наведе към нея така, че лицата им почти се докоснаха. Тя се отдръпна.

— Никой — нито д-р Хейли, нито който и да е друг може да ми се бърка в работата! — погледът му беше леден.

Лора навлажни устните си. Сърцето й биеше до пръсване. Тя се покашля:

— Желаете ли да предам това на… д-р Хейли?

Девън я изгледа за миг мълчаливо.

— От мен да мине, разкажете на „добрия“ Хейли каквото си искате. Все ми е едно. Никой няма право да скрива важни, да, жизненоважни информации от обществеността. Повтарям: никой!

Лора се усмихна надменно:

— Не вярвам, че д-р Хейли има такова намерение.

— Наистина ли? А тогава защо така внезапно настоява да види статията, преди да се даде за печат? Може би, за да търси правописни грешки? — той се изсмя подигравателно. — А вие знаете за опасността, която застрашава населението в местността. Касае се за човешки живот, мис Никълс! Не смятате ли, че в такъв случай смешната чувствителност на някои учени е второстепенна, дори излишна?

— Засега не можем да направим точни предсказания. Няма ли да бъде глупаво хората да се безпокоят ненужно? Какво си мислите, че ще си навлечем, ако излезе, че всичко е било фалшива тревога?

— Фалшива тревога ли? Май не чувам добре. Магмата се качва с обезпокояваща скорост. Това е факт. Или може би д-р Хейли не ви е казал нищо и за това?

Лека розовина заля бузите на Лора:

— Напротив, мистър Къртли — отвърна тя хладно. — Аз съм напълно осведомена за последното й развитие. Ние не искаме в никакъв случай да омаловажаваме опасността или да укриваме фактите. Но много е възможно движението на магмата да спре още утре и то за десетилетия, дори за столетия напред. Има много подобни примери.

— Да, да, да! По дяволите, каква полза ще имат уплашените и угрижени хора от вашите грандиозни научни статистики? Те не искат да слушат за теории или възможности, те имат нужда от логични информации, от практични съвети и помощ! Задържащата тактика на вашия д-р Хейли е безотговорна и самонадеяна!

Лора го изгледа с присвити очи. Обхвана я гняв. Какво си въобразяваше всъщност този човек? За какъв се смяташе?

— Според статистиката, мистър Къртли, през следващите хилядолетия няма опасност от изригване — повече информация в момента не мога да ви дам.

— Специалистката си каза думата! Окей, нека тогава си лежим спокойно и да изчакаме, докато дъждът от пепел ни покрие. Вероятно в Помпей по онова време също е имало куп побъркани учени, влюбени в статистиката, които са разправяли „умни“ приказки — той се приближи до вратата и посегна към дръжката. — Или смятате, че е в реда на нещата, когато така наречени „специалисти“, може би от страх да не се изложат с невярна преценка на положението, поставят на карта живота на много хора? Аз във всеки случай няма да гледам на това спокойно, повярвайте ми! Ще направя всичко, което е по силите ми, за да наложа евакуацията на цялата местност! — Девън се обърна и излезе, тръшвайки силно вратата зад себе си.

IV

Лора се покатери малко плахо в двуместното самолетче, седна и пристегна колана си.

Пилотът й се усмихна окуражително:

— Грег Бароун — представи се той, като кимна. — Добро утро, мис Никълс.

— Добро утро, Грег — Лора си наложи плаха усмивка.

Младият мъж прегледа инструментите и няколко минути по-късно потеглиха. Малкото летище бързо изчезна от полезрението им и скоро под тях се разстлаха гъсти гори, голи планински скатове и могъщи скални масиви.

Лора се възхищаваше с нямо страхопочитание на величествения планински пейзаж под себе си.

— Трудно е човек да си представи, че цялата тази омайна красота може да изчезне за минути — забеляза Грег, сякаш отгатнал мислите й. — Ако на Монт Кайро му хрумне да се разфучи, тук няма да остане камък върху камък.

— Не трябва обаче да забравяте, Грег, че този впечатляващ пейзаж го дължим на вулкана. Огромните планински вериги са образувани при могъщи изригвания в миналото. Така че не бива да ругаете Монт Кайро прекалено!

— Никога досега не бях поглеждал на нещата от тази страна — Грег кимна замислено. Забележителна гледна точка наистина. Той направи голям завой и насочи машината към голата северна страна отвъд стръмните скални върхове. Обширните девствени снегове блещукаха синкавобели — надолу, чак до долините — там, където слънцето се отразяваше в овални планински езера. Простираха се големи глетчери.

Лора повдигна тежкия бинокъл и започна внимателно да изучава местността. Ненадейно се сепна. Стори й се, че от някаква горичка под глетчера извира бяла пара. Или беше дим? Тя се взираше напрегнато. Не, нямаше съмнение — над тъмните корони на дърветата се издигаше тънка струя пара. Очевидно не много отдавна там земята се беше разпукала. Обезпокоена, Лора отбеляза мястото на картата. Сетне за втори път обследва грижливо местността. Но други белези за скорошни изригвания никъде не откри.

Д-р Хейли я чакаше на летището. Доволна, че отново чувства твърда почва под краката си, Лора веднага му съобщи за наблюденията си.

Д-р Хейли я изслуша с внимание.

— Разбира се, ние знаем, че и на северната страна на планината има проблеми. Във всеки случай, никога досега там не е регистрирана някаква дейност под земната повърхност — той придружи Лора подръка до черния си линкълн. — Местността е трудно достъпна. Дебелият лед и дълбокият сняг затрудняват работата ни, правят я дори невъзможна. Вече два пъти губим скъпи инструменти при внезапно падане на лавини — отвори вратата и я покани.

Лора го изчака да седне зад волана.

— Въпреки това трябва да се отнесем с повишено внимание към цялата северна местност.

— Естествено. Щом се върнете, свържете се с Джек. Той трябва да се разпореди за всичко необходимо — Д-р Хейли подкара колата към шосето и даде газ. — Впрочем, исках да ви помоля да се погрижите веднага за този нахален журналист — как се казваше той всъщност? Девън Къртли…

— Девън Къртли… — гласът на Лора секна. — Защо?

— Как така защо? — запита учудено д-р Хейли. — Вие сте нашата говорителка. Заедно с пряката си работа по проекта, ваша задача е да предоставяте на средствата за информация цялата необходима информация.

— Но… не разбирам… — Лора се отчая. — Този господин ми каза недвусмислено, че няма да допусне да му се бъркат в работата. Никой. Не зная…

— Не се тревожете. Мистър Къртли и аз имахме тая сутрин много интересен разговор. С оглед на предимствата, които едно сътрудничество с нас има за него, той заяви, че е съгласен да ме запознава с проектите си за репортажи. От своя страна, аз му дадох в замяна някои преференции спрямо колегите му. Ще има достъп до лабораторията и след съответно договаряне — понякога и до нашите вътрешни съвещания.

— Но няма ли това да пречи на работата ни? Не се ли боите, че въпреки всичко той може да предава информации, които не са предназначени за обществеността?

Д-р Хейли поклати глава:

— Сключихме ясно споразумение. Мистър Къртли много добре знае докъде може да стигне. А вие, Лора, сте моят гарант, че условията ще се спазват. Ще информирате и контролирате и ще пратите мистър Къртли по дяволите, ако не се придържа към споразумението.

— И смятате, че ще се справя с тази задача? — по лицето на Лора се изписа съмнение.

— Възлагам всичките си надежди на вас и вашия чар, мис Никълс. Трябва да успеем вместо срещу нас, печатът да работи за нас. В противен случай е възможно скоро да си вдигнем чуковете оттук, защото ще ни зачеркнат парите. А това не е нито в наш интерес, нито в интерес на тукашното население.

— Хм… — Лора отбягна нетърпеливия поглед на д-р Хейли. — Добре — отвърна тя сетне колебливо. — Ще видя какво мога да направя.

— Благодаря — Д-р Хейли спря пред лабораторията. — Знаех, че мога да разчитам на вас — той се сбогува, като здраво й стисна ръката.

Лора побърза за офиса си. Мислите й се объркаха. Отсега нататък вече нямаше да може да избягва Девън Къртли. За добро или зло щеше да бъде принудена да търпи присъствието му и в интерес на научната си работа да бъде любезна и мила с него. „Възлагам всичките си надежди на вас и вашия чар, мис Никълс!“ Лесно му беше на д-р Хейли да говори! Той не подозираше, какво става вътре в нея, как биеше сърцето й дори само при мисълта за Девън и как оставаше без дъх, когато чуеше гласа му.

Тя нервно издърпа данните за северната страна на Монт Кайро от чекмеджето. Прочете бегло страниците. Действително, данни за някакви термични изменения в тази област не бяха регистрирани. Лора маркира с червен молив мястото, където бе забелязала да се издига парата и забоде картата на стената така, че да се вижда добре.

След това изготви кратко изявление за печата. Десетки телефонни обаждания почти не й оставиха време за работа. Не усети кога свърши работното време. Затвори офиса и бавно пое за Айдъл Спрингс.

Когато спря пред тъмната къща, спомни си, че Кейт отива на вечеря с Ралф, а след това вероятно и на бар.

Лора можеше да прекара няколко часа на спокойствие и тишина. Щеше да напише писма на приятели и най-после да се обади на родителите си в Лос Анджелис. Положително отдавна чакаха нетърпеливо да им телефонира.

Тя влезе в коридора и запали лампата. Котката на Кейт скочи при нея.

— Ей, лудетино!… — Лора погали гладката копринена козинка на животното, което замърка и се отърка в панталоните й. — Хайде, ела!

Любовна жар измяука, последва я в кухнята и лакомо изяде храната, която й даде.

Лора отиде в дневната. Погледът й се спря върху розите на Девън. След цяла седмица те не бяха загубили нищо от своята свежест и прекрасен аромат. Тя замечтано се загледа в нежните чашки на цветята. Образът на Девън се яви пред нея. Лицето му беше съвсем близо… усмивката на изящно извитите, пълни устни… жадният поглед на тъмните загадъчни очи… непокорният кичур коса върху високото чело…

Пръстите й обгърнаха телефонната слушалка, Лора бавно я вдигна до ухото си, набра номера и зачака. Заето. Затвори. Добре, първо ще вземе душ, а по-късно ще се опита отново да се обади на родителите си.

Тя се запъти към стаята си. През тясната пролука между вратата и пода се процеждаше слаба светлина. Лора се спря вцепенена. Много добре си спомняше, че сутринта бе угасила лампата. Обзе я някакво неприятно чувство, но събра целия си кураж, отвори енергично и не повярва на очите си: небрежно облегнат в едно кресло, с извърнато към нея лице седеше Девън Къртли. Лора застана мълчаливо, без да помръдне в рамката на вратата.

— Мога ли… мога ли да попитам, какво търсите в… моята спалня? — изрече тя най-сетне смутено.

— Връщам ви посещението — той се усмихна обезоръжаващо.

Лора си пое дълбоко дъх.

— Така ли? Струва ми се обаче, че обичайният начин да се прави посещение е през входната врата, мистър Къртли — тя сложи ръце на кръста си и го изгледа предизвикателно.

— О, имах впечатлението, че вие самата не отдавате голямо значение на подобни формалности. И вие се намъкнахте направо в спалнята ми.

Лора се изчерви и наведе глава.

— Но ако настоявате — чу тя гласа на Девън, — ще ви направя това удоволствие — той стана и остави настрана книгата, която дотогава очевидно беше чел.

„Гола страст“ — пишеше с големи букви върху еротичната рисунка на корицата. Само това липсваше! Лора се изчерви още повече.

— Веднага ще се върна — Девън се обърна към стъклената врата. — След минутка ще ви позвъня отвън. Щом така желаете.

— Не! — Лора насмалко щеше да избухне. — Казвайте, каквото имате да ми казвате, и изчезвайте!

Девън се спря и я загледа, клатейки глава:

— Вие просто не знаете какво искате. Но желанието ви е заповед за мен — той й се поклони — Д-р Хейли ми предложи да ви сътруднича.

Лора кимна:

— Свързано със спазването на определени клаузи.

— Няма проблеми.

— Тогава?

— Струва ми се, че ще бъде от полза за съвместната ни работа, ако се опознаем малко по-отблизо.

Мислите на Лора се объркаха. Нима Девън наистина искаше да бъде само любезен? Или зад внезапното му внимание имаше и користни мисли? Смяташе ли, че ще получи повече информация от нея, ако я съблазни, отколкото би му дала при нормални обстоятелства? „Не ми минават такива!“ — помисли си тя. Но може би се лъжеше за този Девън Къртли и той бе съвсем различен. Е, добре, щеше да го узнае.

— Може би имате право — каза тя подчертано непринудено. — Най-малкото, не би могло да ни навреди, ако знаем повече един за друг.

— Много добре. Поръчах маса в един ресторант с френска кухня в Биг Спрингс. Ще ви взема — да кажем — след час.

Лора онемя. Той дори не бе се усъмнил, че тя би могла и да му откаже. Как беше възможно, да е толкова самонадеян?

Девън изтълкува мълчанието й като съгласие и отвори стъклената врата.

— Момент! Не мога да изляза с вас. Това е… това е невъзможно! — Лора се загледа безпомощно след него.

— О, разбирам ви. Още не сте ми простила. Трябва първо да ви се извиня — беше се извърнал и я гледаше развеселено.

— Не съм сигурна дали изобщо ме интересува!

— Въпреки това, по всички правила ви моля за прошка — той се поклони и се ухили предизвикателно.

— Това не променя нещата! Не мога и не искам да изляза с вас, защото не е хубаво да се смесват служебните и личните отношения — тези думи прозвучаха смешно и изтъркано дори в собствените й уши.

— И аз нямах това предвид, тая вечер ще се посветим само на частното, гарантирам ви — погледът му се спусна безсрамно от лицето на Лора по шията до заобления й бюст и нежно закръглените бедра.

Джинсите, които така обичаше да носи, защото й стояха безупречно, внезапно й се сториха неприлично тесни.

— Няма да стане. Искам да кажа, че не представлява интерес за мен. Аз… аз вече… съм…

— Имате си приятел? Няма нищо, просто вземете младия човек със себе си. Бас държа, че най-късно между основното ядене и десерта ще се отървем от него!

— Аз съм сгодена! — избухна възмутено Лора. Но едва изплъзнали се думите от нея, тя прехапа ядосано долната си устна. Защо измисляше такава несръчна лъжа? Необходима ли беше?

— Разбирам — Девън погледна подигравателно ръката й, на която нямаше пръстен. — В този особен случай предлагам естествено една работна вечеря. Вашият… годеник сигурно няма да възрази, нали?

— Той вероятно не, но аз. Утре ми предстои напрегнат ден. Нужна ми е почивка и…

— А се боите от мен? Не е ли вярно?

— Страх? — Лора почти спря да диша. — От вас? Не разбирам за какво говорите, мистър Къртли. Наистина не зная, защо би трябвало да се страхувам от вас?

— Така ли? — той пристъпи към нея и я улови за китката. — Може би защото в мое присъствие пулсът ви се ускорява?

— Не ставайте смешен! Онова, от което кръвта ми кипва, е гневът от безсрамното ви поведение. Е, добре! За да ви докажа, че не се боя от вас, ще ви придружа в този ресторант!

Тържествуваща усмивка се появи на устните му.

— Защо не? — Девън кимна на Лора. — А, исках да ви кажа още нещо: според мен, няма да мине много време и той ще ви има в леглото си — засмя се тихо и изчезна.

Лора остана няколко секунди неподвижно на мястото си, опитвайки се да отгатне какво означава последната му забележка. Внезапно се досети. „Героинята!“ Девън беше подметнал за героинята от любовния роман, която неусетно попадала все повече под властта на мъж, когото смятала, че мрази.

„О, как мразя този тип!“ — помисли си тя и се сепна.

V

Загъната в мек хавлиен халат, Лора стоеше пред отворения гардероб и преценяваше дрехите си. Сетне нерешително взе една тюркоазна копринена рокля от закачалката. „Дори най-встрастените геолози не работят по двайсет и четири часа на ден“ — поучаваше я майка й, настоявайки да вземе със себе си поне тази рокля.

Според Лора няколко чифта панталони, спортни ризи и пуловери биха били достатъчни, но тя добре познаваше майка си и когато нещо й влезеше в главата, по-разумно беше да не й се възразява дълго. И така, беше сложила роклята в куфара си.

Дали да я облече тая вечер? Тя се колебаеше. Струваше й се прекалено елегантна за случая. От друга страна, джинсите или светлите памучни панталони биха били още по-неподходящи.

Хвърли халата върху облегалката на стола и облече роклята. Сетне пристъпи до огледалото. При всяко нейно движение мекият копринен плат тихо шумолеше. Лора сбърчи чело, когато установи, че зеленикавосините й очи блестят по-силно отпреди. При най-малкото движение, дръзкото деколте, стигащо чак до талията, разкриваше част от бялата кожа на стегнатия й бюст. Бляскавата коприна плътно обгръщаше бедрата й и завършваше на широки дипли под коленете.

Лора доволно кимна на образа си в огледалото. Нямаше нищо против да приеме хвърлената ръкавица! Защо да не бие Девън със собственото му оръжие? Защо за разнообразие веднъж и тя да не го обърка и смути? Да му даде да се разбере на този самодоволен журналист! Порядъчно ще го разгорещи, а след това ще му отреже квитанцията! Така той ще я остави веднъж завинаги на мира — Лора беше твърдо убедена в това.

Тя погледна часовника. Още двайсет минути — достатъчно време, за да се обади на родителите си. Взе слушалката и набра номера.

— Лора?! Най-после! Как си? Много се безпокояхме! — прозвуча гласът на майка й. — Когато човек чете съобщенията във вестниците, струва му се, че всеки миг можеш да бъдеш погребана под потоци лава, детето ми!

Лора се засмя:

— Откога вярваш на всичко, което вестниците пишат? Както чуваш, здрава и читава съм. От време на време земята тук малко се люлее, но не е толкова страшно. Досега няма пострадали.

— Слава богу! Колко се радвам, че чувам гласа ти! Моля те, обещай ми едно нещо: никога не се прави на героиня! Ако стане прекалено опасно, изчезвай!

— Ненужно се тревожиш, майко. Аз се грижа за себе си.

— Една майка никога не престава да се безпокои за децата си, Лора — тя замълча и въздъхна: — Впрочем, запозна ли се с интересни хора? — попита после колкото е възможно по-внимателно.

— Имаш предвид мъже?… — вътрешно Лора простена.

— Много добре знаеш, за какво говоря, Лора.

— Майко, аз съм тук, за да работя като геоложка, а не за да изследвам колко мъже има.

— Все пак вече си на двайсет и шест! Крайно време е да се огледаш за съпруг. Не си ли на това мнение?

— Добре знаеш, че професията ми не се съгласува с домашното огнище в обикновения смисъл на думата, майко. Освен това, съвсем не съм убедена, че ми е необходим съпруг, за да бъда щастлива.

— Не ми приказвай пак глупости, Лора! Впрочем, и до днес не разбирам защо развали годежа си с Джеф. Той можеше да ти предложи всичко. Като съпруга на лекар до края на живота си нямаше да имаш никакви финансови грижи и освен това…

— Аз живея своя живот, майко! Моля те, извини ме, но няма да позволя на никой мъж да ме замъкне пред олтара, само за да изпълня по този начин твоите мечти!

— Не става дума за мен, детето ми, разбери! Аз ти желая само доброто!

— Зная, мамо. Въпреки това трябва да оставиш на мен грижата за моето бъдеще. Достатъчно възрастна съм.

Майка й въздъхна.

— Именно. Точно за това говоря през цялото време.

— Не ми се сърди, мамо, трябва да приключвам. Имам още работа. Сърдечни поздрави на татко — пазете се и двамата! Чао, мамо! — тя затвори телефона.

Ненадейно й хрумна нещо. Не беше ли излъгала Девин, че е сгодена? Бързо изтича в спалнята си и намери малката кутия, в която пазеше годежния пръстен на баба си. Поколеба се, но постави фината златна халка с блестящ диамант на пръста си. Така Девън положително нямаше да прави вече досадни опити за сближаване.

Почукване на входната врата изтръгна Лора от мислите й. Тя отвори и в следващия миг сърцето й лудо заби. Дъхът й просто спря, когато видя Девън в тъмносиния му костюм и копринена риза с цвят на слонова кост. Лора стоеше като прикована и го гледаше. Той също не можеше да свали поглед от нея.

— Прекрасна сте — прошепна й дрезгаво след цяла вечност.

— Благодаря. Само момент още — Лора се покашля, обърна се и влезе в дневната, последвана от Девън.

— Както виждам, получила сте моя подарък — каза той, като хвърли поглед на букета от рози.

— О, от вас ли са цветята? — тя повдигна рамене. — Нямаше да се досетя. Имаше картичка наистина, но не беше подписана.

— Моля да ме извините за този непростим пропуск. Откровено казано, смятах, че тюркоазната панделка около кутията ще ви каже достатъчно.

Лора извърна глава изчервена. Взе вечерната си чантичка и метна през ръка наметката си.

— Готова съм.

— Моля — Девън й подаде ръка и мълчаливо я придружи до паркирания пред вратата мерцедес.

Той съсредоточено караше колата по разбитите планински пътища, така че Лора имаше възможност да го наблюдава тайничко отстрани. Защо се беше съгласила на тази вечер? Защо просто не беше отказала поканата на Девън? Тя поглеждаше през страничното прозорче в лошо настроение. Е какво, беше казала „да“, така че трябваше някак си да го изтрае.

— Пристигнахме — Девън намали скоростта и зави по главната улица. Лора се намръщи, когато той спря колата пред обикновена, боядисана в бяло къща. Стори й се, че елегантната й копринена рокля не подхожда за това място.

— Не смятате ли, че съм неподходящо облечена? — попита тя и погледна нерешително Девън.

Известно време той я наблюдава мълчаливо.

— Не бива да питате мен — на устните му се появи лека усмивка. — Ако бяхте облечена по мой вкус, или щяхте да се простудите, или щеше да ви грози опасност да бъдете незабавно арестувана.

Лора почувства как кръвта нахлува в бузите й.

— Споразумяхме се за чисто делови разговор, мистър Къртли! — забеляза тя остро.

— За съжаление! — Девън извади ключа, слезе и заобиколи колата, за да й помогне да слезе.

През тежка, украсена с изкусна резба порта те влязоха в просторен ресторант. Лора затаи дъх. О, за тук беше съвсем подходящо облечена! Мислено благодари на Бога, че не беше предпочела джинсите си. Безброй свещи потапяха помещението в топла, блещукаща светлина. Огромни пана с улични сцени от Париж пренасяха посетителя в някакъв чужд свят. В разделени от цветя ниши имаше малки маси.

Управителят посрещна Лора и Девън с церемониален поклон:

— Мадам, мистър Къртли, радвам се, че мога да ви поздравя при нас. Моля! — той мина пред тях и се насочи към маса близо до дансинга, където тясно притисната двойка танцуваше под звуците на нежна музика.

Загледана в танцуващите, Лора се сепна, когато Девън свали наметката й от раменете. Тя потръпна. В каква авантюра се беше впуснала! И най-ефирното докосване, да, дори самата близост на този мъж я караше да трепва. Как щеше да му устои? Седна със свито сърце. Девън се настани срещу нея.

Менюто съдържаше изключително френски специалитети. Лора погледна Девън умърлушено:

— В колежа, както е обичайно в Калифорния, учих само испански — от френски нямам понятие. — На лицето й се появи безпомощен израз.

Девън се засмя:

— Позволете ми тогава да поръчам и за вас, може ли?

— Ще ми направите голяма услуга — Лора затвори листа с менюто и го остави върху масата.

— Farcie d’agneau en croute[1] — поръча Девън на безупречен френски без никакъв акцент. — Pour deux personnes s’il vous plait. Et pour l’entree Quiche Lorraine.[2]

Келнерът си взе бележка за поръчката и се осведоми дали желаят и десерт:

— Vous desirez un dessert[3]?

— Oui, nous prenons la Mousse au chocolat[4].

— Mersi, monseur[5].

Келнерът се поклони и бързо се отдалечи.

— Не ми казвайте нищо — помоли Лора, когато Девън понечи да й обясни какво е поръчал. — Обичам изненадите.

— Това ми харесва — той вдигна чаша за наздравица:

— За една… интересна вечер.

Отпиха мълчаливо добре изстуденото сухо бяло вино, избрано от Девън по препоръка на келнера.

— Прекрасно — Девън остави чашата си. — А сега ми разкажете, какво ви наведе на мисълта да следвате геофизика.

Лора се замисли за миг.

— Струва ми се, че причина за това стана един подарък. За моя осми рожден ден чичо ми донесе кутийка, пълна с пъстри кварцови камъчета — прости камъни, каквито човек може да купи във всеки магазин за сувенири. „Камъните разказват какво е преживяла нашата земя в хода на времето, Лора, — каза ми той. — Те са като буквите на азбуката. Трябва да умееш да ги разчиташ“ — Лора отпи глътка вино. — Думите му ме заинтересуваха. Започнах да събирам всякакви камъни. Не след дълго притежавах вече значителна колекция. Стаята ми се превърна в „истински сипей“, както го наричаше майка ми — тя се засмя. — Бедната ми майка, сигурно би предпочела колекция от пощенски марки.

— Мога да си го представя — Девън кимна. — Какво стана след това? Какво мислеха родителите ви за странната професия, която си избрахте?

— Нищо. Жена с чисто мъжка професия — това никак не съвпадаше с техните разбирания. Ако брат ми не беше застанал зад мен, кой знае, може би днес бих била учителка в някое малко селско училище. Впрочем, брат ми също си избра професия, която всъщност е предназначена по-скоро за другия пол: той е възпитател в детска градина. Родителите ми трябваше да понесат двоен удар.

Девън се усмихна:

— Две отрочета и всяко от тях — „анфан терибл“[6] — наистина нелека съдба.

Донесоха ордьовъра. Лора предпазливо опита Quiche Lorraine — лотарингската пица с лук.

— Чудесно! — тя кимна възхитено на Девън.

— Почакайте главното ястие. Шефът на кухнята е истински магьосник! — Девън наблюдаваше Лора с явно удоволствие.

Тя улови погледа му и смутено наведе глава. Донесоха второто ястие и Лора посвети цялото си внимание на препеченото агнешко. Беше много вкусно.

— Как всъщност станахте журналист, мистър Къртли? — попита накрая Лора, за да наруши настъпилото тягостно мълчание.

Девън потърка замислено брадата си:

— Като младеж прекарах едно лято в бившия Съветски съюз. Там много бързо разбрах, как с помощта на средствата за информация се манипулира цял един народ и какво скъпоценно право е свободата на печата.

— Затова ли така страстно защищавате тази свобода? Или има някаква друга, по-лична причина, за да не искате да предоставите на д-р Хейли репортажите си, преди да бъдат отпечатани?

Лицето на Девън помръкна. Погледът му стана студен, усмивката му изчезна.

— Искам да направя всичко по силите си, за да предпазя хората от една ужасна катастрофа — отвърна й замислено. — Толкова ли е трудно да разберат това учените като вас? — той стисна устни така силно, че те се превърнаха в тънки линии.

— Наистина ли смятате, че ние подценяваме опасността? — извика възмутено Лора. — Не знаете ли, че във всички случаи човешкият живот и за учените винаги е най-висшето, най-скъпото благо, което стои над всякакви други интереси? — очите й блестяха. — Въпреки това, като учен никога няма да се впусна в голи предположения. Това би било безотговорност.

Девън мълчеше.

— Защо не се опитате да ме разберете? — тонът на Лора стана по-примирителен.

— Защото вие и колегите ви играете опасна игра. Вулканът може да изригне всеки миг и да унищожи хиляди невинни хора.

— Единственото, което в момента е ужасно опасно, е да се разпалва паниката, която вие с острото си перо предизвиквате, мистър Къртли.

Девън я гледа известно време мълчаливо.

— Страхувам се, че в тези условия пропада всякаква надежда за плодотворно сътрудничество. И при най-добро желание не виждам обща база.

— Напълно съм съгласна с вас — отвърна Лора сухо.

Неочаквано в очите на Девън отново се появи присмехулно пламъче.

— Разбира се, можем да спорим часове наред, без да открием, кой от двама ни е прав. Но можем да разрешим проблема и с танц.

— С танц ли? — Лора го погледна с недоумение.

— Да, някои племена разрешават всичките си спорове по този начин — той стана и се поклони. — Мога ли да ви поканя?

Съвсем объркана, Лора се остави да я заведе на дансинга.

— Доколкото зная, който издържи най-дълго, той печели и спора — Девън сложи ръка на талията й и я привлече към себе си. — Да започваме.

Лора усещаше силната ръка на Девън на гърба си, вдъхваше аромата на одеколона му и всичко това объркваше още повече мислите й.

Въртяха се в кръг под гальовните звуци на цигулки и виолончело. Все по-бързо и по-бързо се носеха по дансинга. И двамата съзнаваха мълчаливата борба, която водеха.

Те танцуваха и танцуваха. Краката на Лора натежаха, но тя упорито се държеше. Сега не биваше да показва слабост! Нямаше да позволи на Девън да тържествува!

Пламъците на горящите наоколо свещи се разляха в малки, люлеещи се нагоре-надолу светли ленти. За да не й се вие свят, на Лора не й оставаше нищо друго, освен да впери поглед в превърналото се в маска на яростна решимост лице на Девън. Той явно щеше да спре само когато тя се предадеше! В очите му, които на трепкащата светлина изглеждаха почти черни, ясно се отразяваше неумолимата му воля да я сломи.

За миг Лора спусна клепачи. Не, не бива да капитулира! На никаква цена! Тя се въртеше кръг след кръг. Вече движеше краката си съвсем механично. Усмивката на устните й отдавна бе застинала гримаса.

След цяла вечност, както й се стори, Девън забави стъпките си.

— Пат — каза той, като дишаше тежко. — Мисля, че трябва да решим спора си по друг начин. Неотдавна чух за един крайно интересен обичай на някакво африканско племе, а именно… — погледът му се спря на дълбоко изрязаното й деколте и Девън я притисна по-плътно към себе си.

— Не сме в джунглата! — Лора рязко се освободи от ръцете му.

Последвана от Девън, тя побърза към масата, взе чантата и наметката си и с високо вдигната глава се отправи към изхода. Бузите й пламтяха. Въпреки танцовия маратон се чувстваше странно въодушевена, почти безтегловна.

— Благодаря за незабравимата вечер! — гласът на Девън звучеше дрезгаво.

Той придружи Лора до входната врата и изчака, докато тя извади ключа си и го пъхна в ключалката. Когато се извърна към него, той се наведе и опря ръце на тежката порта, вдясно и вляво от нея.

— Лека нощ… — едва чуто продума Лора. Макар че нощта беше хладна, стана й внезапно горещо.

— Лека нощ, Лора — Девън се наведе още по-напред. Вдигна ръка и нежно я погали по бузата, сетне пръстите му се плъзнаха по полуотворените й устни, брадичката, надолу по шията и се спряха в трапчинката между гърдите й. Лора затаи дъх. Сърцето й биеше до пръсване. Гърлото й беше пресъхнало и без да иска овлажни устните си с върха на езика.

— И предайте най-учтивата ми благодарност на годеника си — ненадейно Девън отстъпи крачка назад, хвана я за ръката, докосна с палец пръстена й и се изсмя подигравателно.

Лора се сепна като ударена от ток.

— Аз… ще предам — без да погледне Девън, тя отключи и хлопна с крак вратата след себе си.

Вътре се облегна на хладната стена и затвори очи. Дишаше силно, пулсът й се ускори. По дяволите! Какво можеше да стори срещу ужасното въздействие, което този мъж упражняваше върху нея? Нищо, освен да стои настрана от него. А това беше невъзможно. Тя гневно изу елегантните си обувки с високи токчета от уморените си крака и се запрепъва боса в тъмния коридор.

[1] Агнешко печено Фр. — Б.пр. ↑

[2] За двама души, ако обичате. А за ордьовър лотарингска пица (Фр.) — Б.пр. ↑

[3] Желаете ли десерт? (Фр.) — Б.пр. ↑

[4] Да, шоколаден крем. (Фр.) — Б.пр. ↑

[5] Благодаря ви, господине. (Фр.) — Б.пр. ↑

[6] ужасно дете, нехранимайко (Фр.) — Б.пр. ↑

VI

От кухнята проникваше светлина. Лора разпозна гласовете на Кейт и Ралф.

— Вие ли сте, Лора? — попита Кейт, като чу стъпките й в коридора.

— Добър вечер — Лора надникна през полуотворената врата.

— Ще пийнете ли глътка с нас?

Лора се поколеба. Ясно чувстваше скритото напрежение между Кейт и Ралф. Тя се спря нерешително на прага.

— Хайде, елате! — Кейт й кимна окуражително и й посочи стола до себе си.

Лора се приближи неохотно и седна.

— Навън ли вечеряхте? — Кейт учудено разглеждаше тюркоазната й копринена рокля. — С вашия „кавалер на розите“ ли?

Лора се изчерви.

— Чисто делова среща — промърмори тя бързо и се размърда неловко насам-натам на стола.

— Хм… — по лицето на Кейт премина двусмислена усмивка. А когато погледът й падна върху ръцете на Лора, тя повдигна вежди.

— Аз съм Лора Никълс — обърна се Лора към Ралф, когато забеляза учудването на Кейт. — Струва ми се, че досега не сме се запознавали официално.

Ралф стана и разтърси ръката й:

— Радвам се, че се запознавам лично с вас — той се усмихна. — Както чух, вие работите в екипа на д-р Хейли. Харесва ли ви работата тук?

— Всъщност разчитах на нещо повече. През цялото време работя на бюрото си, но работата ми не е безинтересна.

Ръката й беше почти изчезнала в огромната силна лапа на Ралф. „Странна двойка — мина й през главата, — този широкоплещест великан и дребната, нежна Кейт“.

— Не мислех, че сред геофизиците ще срещна такъв очарователен екземпляр от женски пол.

— А аз не вярвах, че нашите лесничеи са способни на подобни галантни комплименти — Лора се засмя.

— Е, да се надяваме, че нещата между вас няма да вземат по-лош обрат — забеляза Кейт остро и ги изгледа навъсено.

Едва сега Лора осъзна, че Ралф все още държи ръката й. Тя смутено я изтегли. Ралф отново седна.

— Къде бяхте тая вечер? — Кейт наля на Лора чаша вино и се усмихна помирително.

— В „Le Petit Chateau“[1] Кейт свирна:

— Най-шикозния локал наоколо! Вашият колега ви заведе там, за да водите… делови разговор? — При тези думи тя недоверчиво загледа роклята на Лора.

Лора почувства, че кръвта отново нахлува в лицето й.

— Прилично ли е поне яденето в този ресторант? — поиска да узнае Ралф. — Искам да кажа, че никога не знаеш, какво се крие зад подобни фантастични чуждестранни наименования.

Лора прие с благодарност въпроса му.

— При случай трябва да поканите Кейт в „Le Petit Chateau“, сигурно ще ви хареса.

Тя изпи набързо чашата си:

— Боя се, че и учените се нуждаят от време на време от малко сън, а утре трябва да изляза рано — пожела на Кейт и Ралф лека нощ и с облекчение се оттегли в стаята си.

Потънала в мислите си, погледна блестящата златна халка на пръста си. Дали Кейт си мислеше, че се е сгодила за Девън? Лора се изсмя. Как би могла Кейт да знае, че пръстенът беше само една закрила. Но закрила от какво? Смехът й угасна. Закрила от Девън — или по-скоро от самата нея?

Ужасно, пронизително, настоятелно звънене откъсна Лора от съня й. Тя се обърна недоволно настрани, изключи будилника и стана от леглото.

Кейт вече седеше край масата и пиеше сутрешното си кафе, когато малко по-късно Лора се появи в кухнята. Кейт мълчаливо й подаде една чаша. Лора забеляза, че тя учудено констатира липсата на пръстена върху лявата й ръка.

— Да, както виждате, през нощта развалих годежа си — каза Лора, като повдигна рамене.

— Честно казано, до снощи не бях забелязала, че сте сгодена.

— А аз и не съм.

Кейт поклати глава, без да разбира.

— Твърде сложно е за мен.

Лора тихо се засмя:

— Вярвам ви. Вижте, Кейт, работата се състои в следното: исках да накарам един човек да помисли, че съм сгодена.

Кейт кимна предпазливо:

— Нещо приблизително си помислих и аз — тя й смигна заговорнически. — И се представихте за сгодена, а не за омъжена, защото един годеж може да се развали по всяко време — в случай на нужда, искам да кажа…

Лора енергично поклати глава:

— Не, такъв случай няма да има! Човекът е грубиян — противен и самонадеян тип — тя се спря и пое дълбоко въздух. — Във всеки случай, нямам никакво желание да го видя отново.

— Така, така… — около устните на Кейт се появи усмивка.

Лора ядосано отпи от кафето си:

— Впрочем бих искала да се извиня за това, че снощи така нахълтах. Струва ми се, че мястото ми не беше тук…

Кейт махна с ръка:

— Глупости, съвсем не ни попречихте. Просто Ралф отново ми беше направил предложение за женитба.

— О! — Лора погледна смаяно хазяйката си. — А аз си помислих, че се карате или че в най-добрия случай спорите за нещо.

— Е да, впечатлението ви не е било съвсем погрешно. На тази тема винаги се счепкваме. Ралф от месеци насам ме кара да стана негова жена, а аз непрекъснато отлагам решението си — Кейт въздъхна.

Настъпи мълчание. Лора се изкашля:

— Аз мисля, че човек може да има доверие в Ралф, симпатичен е… — каза тя предпазливо.

— Да, такъв е. И аз наистина страшно го харесвам. Да не беше това с мъжа ми… — Кейт наведе глава. — Обявиха го за изчезнал.

Лора преглътна:

— Виетнам ли? — прошепна тя.

Кейт кимна:

— Бяхме женени едва от една година. А от петнайсет години е изчезнал.

— И вие смятате, че е още жив?

— Зная, че е така. Но моля, не питайте защо. Не бих могла да обясня, дори на самата себе си.

— Петнайсет години са много време.

— Цяла вечност, ако човек е сам. Ако чакаш и се надяваш. Десет години не бях дори погледнала друг мъж. Тогава се запознах с Ралф.

— Обичате ли го?

Кейт се поколеба:

— Да, мисля, че го обичам. Само че… — тя замълча. — О, Лора, не мога да изменя на любовта си, на Брайън! Ако се върне един ден…

— Ами ако никога не се върне? Кейт, ние с вас едва се познаваме и зная, че нямам никакво право да се намесвам в живота ви, но не смятате ли, че малко се самозалъгвате? Повече от невероятно е съпругът ви да се върне при вас, а дори ако това стане, може би ще установите, че вече не го обичате…

— Глупости!

— Не, Кейт, моля, оставете ме да се изкажа. При положение, че той е още жив, Брайън вече не е мъжът, за когото сте се омъжила преди петнадесет години. Той вече не е такъв, какъвто го имате в спомените си. Променил се е, а и вие не сте същата. Дайте шанс на живота! Дайте на Ралф и на себе си шанс, Кейт! — Лора стана нерешително:

— Надявам се, че не ми се сърдите, че говорих така откровено с вас.

Кейт замислено поклати глава.

Лора напусна кухнята, изпитваше някакво неприятно чувство в стомаха си.

— Добре, че най-после дойдохте, Лора — посрещна я д-р Хейли нетърпеливо пред входа на офиса. — Слушайте, намирам се натясно. Обещах на кмета да присъствам на предстоящото заседание на градския съвет, но по същото време имам среща с група студенти по геология от Фресно. Бихте ли могла да прескочите и да изнесете една малка лекция пред младите хора? Кратка информация, след това отговор на някои въпроси — не повече!

— Разбира се, д-р Хейли. Смятам, че ще се справя.

— Благодаря, Лора, камък ми падна от сърцето!

— С удоволствие ще го направя — Лора кимна на д-р Хейли и влезе в сградата.

— В кабинета ви са се събрали трийсетина студенти — извика секретарката, когато Лора сложи ръка на дръжката на вратата.

Лора се стресна:

— Тук ли са вече? Мислех, че ще имам поне няколко минути да се приготвя.

— Съжалявам. Не знаех къде да настаня тази банда.

— Няма нищо — Лора пое дълбоко въздух, сетне отвори вратата и влезе решително. Врявата моментално престана и всички лица се обърнаха към нея. Открити, любопитни лица — някои сериозни, някои усмихнати, а всред тях познат чифт тъмни очи, присмехулен поглед. „Девън!“

Лора се вцепени. Какво търсеше тук Девън Къртли?

За миг постоя объркана и несигурна, но бързо се съвзе.

— Аз съм Лора Никълс, асистентката на д-р Хейли — представи им се. — За съжаление, д-р Хейли е възпрепятстван и ме помоли да го замествам — проправи си път до бюрото. — Какво правите тук? — изсъска тя на минаване покрай Девън. Девън се ухили:

— О, аз съм „вечният студент“ — прошепна той. — Човек никога не престава да се учи.

Лора не отвърна нищо. Застана пред стенните карти, въздъхна дълбоко няколко пъти, изправи се и с ясен глас започна да изнася лекцията си:

— Както знаете, Монт Кайро принадлежи към верига от стотици по-малки и по-големи вулкани около Тихия океан — така наречената „Верига на огъня“ — тя очерта с линия областта на картата. — Освен безбройните угаснали, известни са ни и около триста действащи вулкани. Някои специалисти смятаха Монт Кайро за угаснал, но най-новите ни измервания ясно говорят срещу тази теория.

Хвърли бегъл поглед към Девън. Самодоволното му кимване я ядоса. Лора продължи по-високо:

— Така нареченото плато Хуан де Фука се движи под континента, движи се максимум с три сантиметра годишно. Скалите се сгорещяват толкова силно от триенето, че се разтапят. При това се образуват огромни маси магма и те търсят път нагоре — тя изгледа всички подред. — Ако имате някакви въпроси…

Девън вдигна ръка, сякаш само това бе чакал:

— Следователно Монт Кайро не е угаснал. Какво точно ще се случи, ако отново се активизира?

— Малко вероятно е да се стигне до изригване — Лора го изгледа сърдито.

— Но не е изключено. Да приемем, че вулканът изригне, какво ни очаква в такъв случай? — упорито настоя Девън.

— Най-голямата опасност при всяко вулканично изригване — започна Лора неохотно, — идва от дъжда от пепел, както може би си спомняте, след изригването на Монт Сент Хелън стотици тонове пепел паднаха върху отдалечената на около сто и тридесет километра Якима…

— Моля, извинете, мис Никълс, — прекъсна я студент от първата редица, — може би все пак е по-добре да се придържаме към конкретния случай. Доколко опустошителни биха били последиците за Айдъл Спрингс, ако вулканът изригне? Смятам, че това заслужава по-голям интерес в момента.

— Да, точно така — Девън кръстоса ръце на гърдите си и погледна предизвикателно Лора.

Тя стисна силно устни. Само да не си изпусне нервите!

— Айдъл Спрингс се намира извън зоната на непосредствена опасност, но въпреки това смятам за разумно в случай на катастрофа мястото незабавно да се евакуира. Пътят на потоците лава може да се прогнозира само грубо, а разстоянието между кратера и селището не е достатъчно голямо, за да може напълно да се изключи опасността в тази местност.

— А как ще се отрази едно изригване върху целия щат Калифорния?

— Последиците биха били значителни екологични смущения. Пепелта, както вече казах, би паднала над големи части от страната, би се наслагала върху дървета и растения и би ги задушила. Към това биха се прибавили непредвидими проблеми с водоснабдяването. Няма да може да се избегнат епидемии, които ще затруднят медицинското обслужване — Лора се спря още половин час върху възможните въздействия от изригването на един вулкан и сетне освободи слушателите си — видимо пребледнели от лекцията й.

Девън изчака, докато и последният студент затвори вратата след себе си и пристъпи до бюрото на Лора.

— Бихте станала добра учителка. Жалко, че родителите ви не ви видяха. Това би компенсирало част от болката им по „непрокопсалата“ дъщеря.

— Какво изобщо правите тук? — гласът на Лора звучеше остро, очите й блестяха ядосано.

Девън се престори на учуден:

— Събирам материал за статията си. Д-р Хейли сам ми предложи да се присъединя към студентите — внезапно той се ухили: — А и се надявах, че ще бъдете очарована да ме видите отново.

— Лекцията свърши, прилежни „господин студенте“! Бихте ли ме оставил сега сама, моля! Имам работа — тя седна и демонстративно зарови в книжата върху бюрото си.

Девън не се и помръдна. Неочаквано се наведе, улови лявата й ръка и внимателно я разгледа:

— Не носите ли вече пръстена си?

Лора се изчерви. Опита се да изтегли китката си, но Девън я държеше в желязна хватка.

— Аз… аз мисля, че ние… че решихме да развалим годежа си — тихо прошепна тя.

— Снощи ли? Виж ти! Нима съм оказал някакво влияние върху това решение?

На Лора й се искаше да потъне в земята.

— Вие сте един безсрамен тип! — тя скочи. — Какво си въобразявате всъщност?

Девън поклати глава почти съчувствено и заобиколи бюрото:

— Е, е. Защо да се обиждаме веднага? Та аз зададох само един учтив въпрос. И трябва да кажа… — той я прегърна и притегли към себе си. — Няма да пролея и сълза за вашия бивш годеник, защото кой или какво би могло да ни попречи сега да станем по-близки?

— Аз! — Лора се скова. — Това е моят кабинет! И бих искала да ви помоля начаса да го напуснете!

Девън я погледна с невярващи очи.

— Нали не искате сериозно да ме изхвърлите?

— Точно така! Тъкмо това искам! Вие сте най-самонадеяният, деспотичен и безсрамен тип, заставал някога на пътя ми. Слушайте, тъкмо развалих един годеж, нима сериозно смятате, че веднага бих се обвързала със следващия? И защо мислите, че тъкмо вие сте „мъжът на мечтите ми“?

Девън я притегли по-плътно към себе си:

— Не зная защо сте се разделили с вашия мистериозен годеник, но усещам, кога една жена е готова да…

— О, наистина ли? — Лора се опита с всички сили да го отблъсне. Но единственото, което постигна, беше, че Девън я притисна още повече.

— Да, наистина… — устните му докоснаха нейните. Лора се бранеше, мъчеше се да се отскубне от Девън, но той я държеше безмилостно. Целувката му беше твърда и настойчива. Съпротивата й отслабваше все повече и повече и неволно тя обви с ръце врата му. Девън отслаби прегръдката си, сетне я погали по гърба, целувката му стана нежна и гальовна. Горещи тръпки пронизаха Лора.

— По дяволите! — ненадейно Девън я пусна и отстъпи крачка назад.

Лора политна към бюрото и го погледна недоумяващо.

— Ало, не чувате ли? — долови тя някакъв глас откъм вратата. Някой чукаше силно и енергично.

— Влезте! — извика Девън рязко.

Вратата се отвори предпазливо. В рамката й се появи Ралф.

— Съжалявам, ако ви преча — промърмори той и погледна със смутена усмивка към Лора и Девън. — Исках да ви поканя на обед, Лора. Разбира се, само ако имате време. Ще ми се да ви покажа един съвършено различен ресторант от оня, за когото ми разказахте снощи.

— О! — Лора се усмихна нервно. Мислите й запрепускаха и тя реши да се улови за поканата на Ралф като удавник за сламка, която би я спасила от гибел при неописуемото й желание по Девън Къртли. — Не звучи лошо. За пет минути ще бъда готова!

— За вас ще чакам и шест — Ралф й смигна. — Тогава доскоро — той кимна към Девън и отново затвори вратата.

— Значи и с него сте се срещала снощи? — снизходителна подигравка прозвуча в думите му. — Моите почитания! Вие сте една много заета млада дама!

Без да го поглежда, Лора подреди книжата върху бюрото си, взе спокойно чантата си и я окачи през рамо.

— Мисля, че не ви дължа никакво обяснение — забеляза тя хладно.

Девън я стрелна с очи.

— Не, не ми дължите никакво обяснение — извика той. — Опитните жени имат своите предимства — при известни ситуации, разбира се.

Извърна се, отвори рязко вратата и изчезна. Стъпките му отекваха още известно време в коридора, после външната врата на сградата силно се тръшна.

Лора се засмя тихо и зарови пръсти в къдриците си. Стана й добре, че този път бе накарала Девън да загуби самообладание и напусна офиса в добро настроение подръка с Ралф.

[1] Малкият замък — (Фр.) — Б.пр. ↑

VII

— За съжаление не можахме да намерим земната пукнатина, която сте видяла на северната страна на планината, мис Никълс — Джим Фриман се наведе със сбръчкано чело над картата, върху която Лора бе отбелязала района. — Смятате ли, че е възможно да проверите наблюденията си на място?

— Защо не — отвърна тя енергично. Най-после възможност да се махне от офиса и от всичките тези бумаги. — Ще говоря с д-р Хейли. Можем да тръгнем още утре.

— Прекрасно. Аз ще подготвя необходимото. Вие се погрижете само за научната си екипировка, за останалото ще имам грижата. Колата ще ви чака в осем часа и веднага можете да потеглите.

На следващата сутрин Лора се втурна в службата възбудена до крайност. Радваше се на този ден. Най-после можеше да си състави, представа за сериозността на положението на място и да бъде цял ден на въздух. Щеше да бъде почти като в отпуск! Тя отвори ентусиазирано вратата, но се стресна и усмивката на устните й замръзна.

— Съжалявам. Не исках да ви изплаша — Девън усмихнато се приближи и протегна ръката си. — Добро утро!

— Добро утро — тя му подаде своята неохотно. — Какво правите пак тук, мистър Къртли? — попита небрежно.

— Хайде, хайде. Забравихте ли, че се договорихме за мирно сътрудничество?

Лора неволно сви вежди.

— Моля, бихте ли говорил по същество?

— Бих искал да ви представя новата си статия за преглед — той посочи към бюрото. — Ето я.

— Добре. Ще я прочета и ще наредя утре да ви я върнат.

— Не. Боя се, че не мога да се съглася с това. Искам веднага да видите текста. Статията предстои да излезе утре рано, така че трябва да я изпратя още днес.

— Не става. Сега нямам никакво време. Заминавам на север и… — Лора млъкна.

— На север? Но защо? Какво ще правите там? — Девън я наблюдаваше внимателно.

— Не зная защо съм длъжна да разговарям с вас и да ви отговарям, мистър Къртли — Лора бутна статията му настрана и започна да подрежда картите. — Какво би станало, ако за разнообразие се погрижите за собствените си работи?

— Вашите работи са също толкова важни, колкото и моите, мис Никълс. С д-р Хейли е уговорено, че ще бъда информиран обстойно за всичко, а в замяна на това ще ви оставя да се ровите в моите статии — разбира се, честно казано, ще скърцам със зъби. И бих искал, мила мис Никълс, да ви разубедя от намерението да нарушите споразумението. Не бива да ме ядосвате ненужно. Не подценявайте влиянието на печата върху общественото мнение.

Лора се задъха:

— Това… това е направо… върхът на вашето безсрамие!

— Но е истината. Дори ако никак не ви харесва. Няколко критични фрази от мен и вече ви грози опасността да ви зачеркнат бюджета.

— Шантажирате ли ме?

Девън я изгледа мълчаливо от главата до краката.

— Не — каза той и ненадейно се засмя. — Просто установявам някои непоклатими факти.

— Не разбирам какво смешно има в това.

— Вие, Лора. Чисто и просто се вижда, как сте се наежила и всеки миг искате да се нахвърлите върху мен.

— Може би наистина трябва да го направя!

Девън се засмя високо и разпери ръце:

— Моля, винаги съм на ваше разположение!

Бузите й пламнаха. Тя се залови с документите върху бюрото си и упорито замълча.

— Хайде, Лора, — смехът му постепенно стихна, — не исках да ви обидя, а още по-малко да ви шантажирам. Така че, говорете: какво ще правите на север?

Лора избягна погледа му:

— Ще предприема термични измервания — промърмори тя неохотно.

— Има ли причина за това?

— Хм. Да… може би. Стори ми се, че видях да се издига пара, когато преди няколко дни летях над местността — обясни уж между другото.

— Интересно — той се взря замислено през прозореца. — Слушайте, имам едно предложение: прегледайте сега набързо статията ми, а аз ще ви придружа в планините.

Лора трепна едва забележимо:

— Не! Не, това е съвсем безинтересна работа — отказа тя бързо. — Вие действително няма да намерите там нищо интересно за една статия.

— Има ли някоя особена причина да отблъсвате по този начин желанието ми да ви придружа? — Девин се беше обърнал към нея. Очите му блестяха присмехулно.

— Естествено, не! Защо? — въпреки волята й, гласът на Лора трепереше. — Само… Може би съм се лъгала. Възможно е горе да не намеря изобщо нищо. Боя се, че ще прахосате целия си ден?

— Решението какво да правя с моя ден моля да предоставите на мен самия — Девън посочи статията си. — И колкото по-скоро започнете да четете, толкова по-рано ще можем да потеглим.

— Окей, дайте я!

Раздразнена, Лора взе гъсто изписаните страници и започна да чете. Обективно погледнато, всичко отговаряше на истината. Опасно беше само онова, което се четеше между редовете — загатнатото, недоловимото. Мислите и заключенията, които Девън внушаваше на читателите, без да ги изговаря директно. Но да критикува не беше от нейната компетентност.

— Е?

Лора повдигна рамене и сложи парафа си под статията.

— Много ви благодаря за благословията. А сега да тръгваме — Девън взе страниците от ръката й.

— Да, веднага. Вие тръгвайте. Аз трябва да изясня още нещо с един от колегите ми.

— Добре, ще ви чакам на входа.

— Джек? — Лора отвори вратата към съседната стая.

— О, соле мио… — прозвуча вместо отговор плътен тенор.

Лора се усмихна:

— Джек!

— На вашите услуги, бела сеньорита.

— Не мога да намеря никъде сеизмични данни за северната страна на Монт Кайро, Джек.

— Не е чудно, всъщност такива няма.

— Това виц ли е?

— Съвсем не. Не можахме да направим никакви измервания. Първо, защото там горе има още твърде много сняг и второ, защото цялата местност е природозащитен обект.

— Защо е това?

— Индианците я наричат „Свещена земя“ или нещо подобно. Има няколко пещери с прекрасни скални рисунки, а освен това насред местността и едно древно индианско гробище. Не ни дават разрешение да предприемем там необходимите взривявания.

— Но ние спешно се нуждаем от данни — Лора проучи картата, която висеше на стената. — Не може цялата тази огромна област да бъде под закрила.

— Не, само достъпните части, останалото и без друго е погребано под вечни ледове, така че е недостъпно и за нас.

Лора поклати глава ядосано:

— Как ще работим при подобни условия?

— Ще разчитаме на изобретателността си. Във всеки случай, аз ви пожелавам много успех при вашия излет в негостоприемната родина на „Дядо Мраз“ — той се ухили.

— Благодаря ти за сърдечните пожелания, Джек. Ще се видим утре — Лора напусна офиса и тръгна към паркинга.

Небрежно облегнат на готовия за път джип, Девън й кимна. Косата му блестеше на слънцето. Под светлосинята памучна риза ясно се очертаваше мускулестото му тяло; избелелите джинси обгръщаха тесните му бедра и дългите атлетични прасци.

При вида на Девън сърцето на Лора се разтупа по-бързо. Започна да й става ту горещо, ту студено. Обзе я необяснимо притеснение. Тя забави крачки. Поиска й се да се обърне на токовете си и да избяга. Но нямаше друг избор, трябваше да продължи. Като си помисли, че ще бъде целия ден с Девън, тихо изохка.

— Къде се забавихте, Лора? — Девън нетърпеливо погледна часовника си. — Ако продължавате така, няма да успеем да стигнем до планината.

— Идвам — протестира Лора едва чуто. Стисна юмруци и решително тръгна към колата.

VIII

Девън бе включил радиото с пълна сила. Той потупваше по волана в такт с шумния рок. Въпреки че музиката не отговаряше съвсем на вкуса й, Лора се радваше, че поне им пречи да разговарят.

Тя поглеждаше скрито мъжа до себе си. Колко добре изглеждаше! Но имаше и нещо повече. Лора усещаше някаква възбуда. От самата му близост я пронизваха тръпки. Боже мой, как щеше да се съсредоточи в работата си, като знаеше и чувствуваше, че Девън е зад гърба й, че наднича над рамото й?

Неочаквано той изключи радиото.

— Къде искате да огледате най-напред?

Изтръгната от мислите си, Лора се сепна:

— Какво, моля? О да, може би близо до Тъкърс Крик, на отбивката от пътя, долу до потока.

Девън кимна. Няколко следващи непосредствено един след друг остри завои ангажираха цялото му внимание — мълчаливо караше джипа покрай стръмни скали и отвесни пропасти. Най-после на северния скат той сви по мочурлив черен път, прекоси някакъв мост от обрасли в мъх дървени греди и спря колата посред една поляна.

— Това ли е мястото? — попита.

Лора кимна и отвори вратата. Беше пребледняла и се чувстваше зле, но се радваше, че не беше принудена сама да кара по тесния път. Разбира се, твърдо реши по-скоро да си прехапе езика, отколкото да признае това на Девън.

Тя потръпна, когато напусна топлото купе на джипа и леденият високопланински вятър проникна през дрехите й. Зъзнейки, притисна якето си към гърдите. Краката й затънаха дълбоко и зашляпаха в кашата от мокър сняг и тъмна тиня от пясък и пръст. Газеше и ругаеше мислено. Девън я следваше.

Лора спря да отдъхне за миг на оголено скалисто плато. Внимателно заоглежда наоколо, като търсеше мястото на земните пукнатини.

Забеляза, че Девън напрегнато следи погледа й и благодари на бога, че в момента никъде не се виждаха струйки пара. Само това липсваше — той да намери тук материал за някой сензационен репортаж!

Девън се беше приближил плътно до нея. Топлият му дъх докосваше врата й. Струваше й се, че усеща топлината на тялото му.

— Лора — прошепна той до ухото й, — не искате ли да ми кажете, какво точно търсите? Може би ще мога да ви помогна. Четири очи виждат по-добре от две!

Лора наведе глава мълчаливо. Девън я хвана за раменете, обърна я към себе си, сложи пръст под брадичката й и нежно повдигна главата й, докато погледите им се срещнаха.

— По дяволите, Лора, нали сключихме споразумение! Трябва да давате приноса си, колкото и трудно да ви е. Попитах ви нещо и очаквам отговор!

Лора опита да се извърне, но Девън я улови за ръката и я задържа:

— И така, какво търсите?

— Казах ви го още в офиса. Видях да се издига пара на някои места в земята, когато прелетях отгоре. Но в това няма нищо сензационно, то не означава никаква опасност.

— Мога ли да си го запиша?

— Какво значи това? Искате да ме цитирате ли?

— И да пожертвам и двама ни на подигравките на читателите? Защо хубавата ви малка глава не иска да разбере, че държа на неограничената гласност? Ако наблюдението ви не е било обезпокоително, вие нямаше да бъдете тук! — в гласа му звучеше раздразнение.

— И с каква цел? За да можете безпрепятствено да разпространите всред хората страх и ужас, като от няколко малки земни пукнатини направите гибелни катастрофи?

— Как бих могъл? Щом всеки мой репортаж подлежи първо на цензурен контрол, ръцете ми са вързани. За съжаление!

— И какво ми гарантира, че след това оригиналът няма да попадне в кошчето, а вие да напишете нова статия?

— Разберете най-после, Лора! Аз не съм жаден за сензации! Искам само да предам на обществото най-важната информация, за да могат хората в случай на нужда да вземат предварителни мерки. Затова още веднъж ви моля да не ме залъгвате с полуистини, да ме правите на глупак и да ме карате да разбивам стени с главата си. В противен случай ще трябва да задоволя смахнатото си „Аз“ по друг път. Може би като не се опитвам повече да опозная геоложката, а се съсредоточа в страстната жена, която се крие под недружелюбната маска.

— Боя се, че тогава наистина ще си счупите главата, мистър Къртли — очите на Лора блестяха гневно, бузите й пламтяха.

— Не мисля. Напротив, уверен съм в противното — Девин погали с опакото на ръката си бузата й. — А ако сега те целуна…

— Сигурно ще си мисля за друг мъж.

— О! — той се покашля. — За господин бившия годеник сигурно. Тъкмо се питах, защо ви е оставил да си отидете. Ако сте реагирала на ласките му така, както сега реагирате на моите, честно казано, не го разбирам.

— Достатъчно. Нямам нито желание, нито намерение да обсъждам личните си работи с вас. Или отсега нататък ще се ограничавате с делови разговори, или нашето сътрудничество ще свърши моментално!

— Делови разговор е тъкмо онова, което от самото начало искам — Девин се ухили иронично. — След като най-после и вие се убедихте в това, бихте могла веднага да отговорите на моя въпрос.

Лора сви юмруци.

— Е добре, ако земята наистина се е пропукала на няколко места, това несъмнено е тревожен знак. Но за да може да се каже нещо по-точно, първо трябва да намерим тези места.

Те продължиха да се изкачват по тясната пътека, докато, стигнаха границата на ледовете. Лора отново се огледа внимателно на всички страни.

— Нещо необичайно?

— Хм… не откривам никъде животни, нито птици, дори диви кози… или зайци, катерици, каквито иначе се срещат в изобилие в планината.

— Имате ли някакво обяснение?

Лора повдигна рамене:

— Разгледайте по-внимателно дърветата и растенията. И те не изглеждат особено здрави и силни…

— Следователно това би могло да бъде знак, че Монт Кайро скоро ще изригне…

— Вижте, мистър Къртли, вие правите една основна грешка, като тълкувате всичко, което ви се казва така, както бихте искал да бъде. Смятате, че ние с вас се намираме тук на потъващ кораб и отчаяно търсите потвърждение на предположението си.

— И какво точно трябва да се случи, за да напуснете и вие потъващия кораб и да се спасите?

— Аз ще остана на поста си. Едва когато всичко недвусмислено сочи буря, ще потърся безопасно място.

Девън поклати глава:

— Дешифрирано, това означава: никога. Вие не искате да забележите предупреждението — той въздъхна. — Понякога учените са прекалено умни. Те не се доверяват на инстинкта си, защото са свикнали да преценяват само с разсъдъка си. Това е лоша грешка. Наистина лоша грешка! — извърна се, продължи да се катери по скалите и скоро изчезна зад следващия завой.

Лора погледна след него недоумяващо. Какво се случи? Защо бе станал изведнъж толкова сериозен? Докато говореше, не беше ли видяла някаква мъка в очите му? Тя поклати ядосано глава. Какво я засягаше това?

Лора продължи по-нататък. „Този човек изобщо не ме интересува“ — помисли си тя и стисна зъби. Но защо тогава мислите й непрекъснато кръжаха около него? Спомни си за вечерта в „Малкия замък“; за трепкащата светлина на свещите, задушевната музика, ръцете на Девън върху гърба си, аромата на одеколона му…

Неочаквано тя се хлъзна върху влажния мъх. За частица от секундата й се стори, че се рее във въздуха, сетне се просна върху камънака.

Лора не чувстваше болка, но уплахата сковаваше тялото й — лежеше по гръб, неспособна да помръдне. Най-после отвори очи и бавно повдигна глава. Погледът й падна върху една полска мишка. Животинчето лежеше мъртво само на сантиметър от протегнатата й ръка.

Тя преглътна, опита да се изправи. Прободе я остра болка в крака. Извика и отново се свлече на земята.

— Лора! — силни ръце обгърнаха раменете й. — Какво стана? Ранена ли сте?

Лора впери в Девън измъчен поглед. Искаше да каже нещо, но от устните й не излезе нито звук. Мълчаливо оброни глава на рамото му, по бузите й потекоха сълзи.

Без да пита повече, Девън я прегърна здраво и я залюля като малко дете, шепнейки нежни, успокоителни думи.

— Мишката е мъртва — прошепна Лора през сълзи.

— Мишка? — Девън я погледна недоумяващо. Сетне погледът му падна върху мъничкото мъртво животинче.

— Можете ли да проверите дали по нея има външни наранявания? — Лора избърса сълзите си. Острата болка в крака й бе намаляла.

Девин хвана мъртвата мишка за опашката, повдигна я високо и я заразглежда внимателно от всички страни.

— Не, не виждам нищо.

Лора извърна глава.

— Как смятате, от какво е умряло зверчето?

— Вероятно сероводород — тя повдигна рамене. — Но само предполагам. Най-добре би било да вземем мъртвото животно с нас. Джек ще може да го изследва и да потвърди или отхвърли съмнението ми.

— Добре. Веднага се връщам — Девън се отправи към колата.

Потънала в мисли, Лора се загледа след него. Дали наистина мишката бе вдишала серни пари и от това беше умряла? Тя недоверчиво подуши въздуха. Не. И при най-добро желание не можа да надуши характерния лютив мирис. Потърка глезена си. Не беше неин проблем да гадае какво се беше случило с мишката и преди да получи резултатите, нямаше смисъл да си блъска главата. Само това липсваше — да се остави да я зарази песимистичната преценка на Девън за положението.

Девън се върна и мълчаливо се облегна на висок скален отломък.

— Сероводород — изръмжа и гласът му изтръгна Лора от мислите й. — Не би ли могло това да обяснява, защо никъде не видяхме нито едно живо същество? — той сложи крак на повален дънер, опря ръка на коляното си и се загледа предизвикателно в Лора. — Е, какво мисли специалистката?

— Възможно е, но…

— Този път без „но“! Време е да обърнете внимание на факта, че вулканът все пак може да изригне, мис Никълс! Събудете се най-после от вашите теоретични философии! Според мен е по-добре да се действа, отколкото да се пита.

Лора се сепна. Всяка от саркастичните му думи я шибаше болезнено.

— Не възнамерявам да правя безотговорни и прибързани изводи, само защото сте нетърпелив — възрази тя сприхаво. — Аз съм учен и преценявам всяка възможност. Това е мой дълг!

— Дълг! Дръжте ме да не падна! Много жалко, че не срещнахте бедната мишка, докато е била жива! Тя положително би могла да ви каже какво да правите с дълга си!

— Може мишката да е умряла от старост.

— Сигурно. Или може би от рак на белия дроб, от инфаркт или диабет. О, до гуша ми дойде! Аз тръгвам, мис Никълс! Права сте, само си пилея времето! — без да я погледне повече, той се запъти към колата.

В първия миг Лора беше само смаяна, сетне се разгневи. Тя изруга и се изправи, но извика от болка, и отново се свлече на земята.

Девън се обърна. С няколко бързи крачки се намери отново до нея.

— Кракът ли? — попита той.

Лора кимна.

— Глезенът — тя простена и тихо изхълца. Девън внимателно опипа отеклия глезен, предпазливо развърза връзките и изу обувката й.

— Така по-добре ли е? — попита, като погледна пребледнялото й лице.

— Да — тя избърса сълзите си с опакото на ръката.

— Имала сте щастие в нещастието. Доколкото мога да преценя, само сте го навехнала. След няколко дни ще забравите случката — Девън мушна едната си ръка под коленете й, другата сложи на кръста й, леко я повдигна и я отнесе на силните си ръце до колата. По бузите на Лора отново потекоха сълзи, но този път от яд. Защо трябваше да й се случи всичко това? Не искаше да разчита на Девън! Не искаше да бъде предоставена на помощта му! Не искаше да усеща близостта му! Не искаше сърцето й да бие пак по-бързо! Но нямаше избор. Изобщо никога не можеше да избира, щом ставаше дума за Девън Къртли!

Тя стисна устни и прокле деня, когато бе получила задачата да отиде в Айдъл Спрингс.

IX

Както Девън беше предсказал, след няколко дни Лора вече не усещаше никаква болка в крака си. За да бъдат сигурни, че навяхването няма да се влоши, тя послуша Кейт и остана един ден на легло, но още на следващия не можа да понесе бездействието и, доколкото можеше, започна да организира работата си по телефона.

Веднага след завръщането беше влязла във връзка с Джек и му беше описала наблюденията си. Джек бе споделил, безпокойството й, що се отнася до сериозността на положението, но после недвусмислено беше заявил, че в момента просто не може да предприеме никакви измервания, които биха дали окончателно обяснение. Лора няколко пъти нетърпеливо го беше прекъсвала, опитвайки се да го увещае, но Джек остана непреклонен.

— Не може. Бронята от лед и сняг е прекалено дебела. Докато пробием достатъчно дълбока дупка, ще мине цяла вечност. А ако се освободи някоя лавина, ще помете стръмния скат, без да можем да направим каквото и да е. Това значи, че би трябвало да блокираме цялата местност надлъж и шир, за да не пострада никой. Ще трябва да финансираме това гигантско начинание с оскъдните средства, които имаме на разположение. Ще ни одерат кожата, ако поискаме още.

— Не бива да се съобразяваме в никакъв случай с това! Много добре знаете за какво говоря, Джек! — каза Лора почти отчаяно.

— Освен това, Лора, трябва да вземете предвид, че въпросната местност е природно защитен обект — продължи Джек. — А индианците много внимават никои да не влиза в свещената им земя.

— Дори чистокръвен апах с бойна татуировка не би могъл да ме спре да проведа необходимите измервания! Джек, въпросът е действително спешен. Моля ви, опитайте се да влезете във връзка с вожда на индианците или с когото и да е и го накарайте да разбере нашата молба. Имаме нужда от данните, ако изобщо искаме да продължим работата си.

— Е, добре, права сте. Ще се постарая.

— Дано успеете. И ме дръжте в течение, Джек!

— Обещавам, Лора.

— Благодаря, Джек.

След този разговор Джек вече не се беше обадил. Постепенно Лора започна да се тревожи. Тя вземаше телефонната слушалка, сетне отново я оставяше. Каква полза да се обажда постоянно на Джек и да го нервира? Той щеше да се обади, ако имаше нещо ново.

Неочаквано от кухнята долетяха някакви къркорещи звуци. Лора се сепна и се ослуша. Сетне не можа да издържи, стана и куцукайки се отправи натам. „Машината за миене на съдове! Разбира се“ — тя си отдъхна. Кейт беше забравила да я изключи, преди да излезе.

Без някаква конкретна идея, Лора отвори хладилника и разгледа запасите. Дали да си сготви спагети? Защо не? Кайма, домати и лук — в хладилника имаше всичко, от което се нуждаеше за соса. Взе една дебела дъска и остър нож и, докато запържваше каймата в чугунения тиган, наряза доматите, обели лука и го накълца на ситно. Очите й се насълзиха и започна да вижда всичко наоколо като през воал.

В този миг на вратата се позвъни.

— Тъкмо сега ли? — Лора си избърса ръцете с книжна салфетка и забърза колкото можеше по коридора. Заслепена от сълзите, тя пипнешком хвана дръжката и отвори вратата.

Отвън стоеше Девън. Той я погледна смаяно:

— Какво има? По-зле ли сте? Да ви заведа ли на лекар?

Лора искаше да му обясни, че вече не усеща болки, но можа само да изхълца. Без да каже нито дума, той я взе на ръце, отнесе я в дневната и я положи на канапето. Тя извади кърпичка от джоба си и се изсекна.

— Не е това, което си мислите, Девън. Кракът ми е много добре. Ето! — завъртя глезена си. — Рязах лук. Затова са глупавите сълзи.

— Вярно ли е — Девън скептично опипа глезена.

— Да.

— Е, толкова по-добре. Всъщност, донесох ви работа. Една статия за „Ню Йоркър“.

— Окей, дайте ми я. Веднага ще я прочета.

— Не, не е необходимо. Не е толкова бързо — той вдигна глава. — Гори ли нещо?

— Каймата! За Бога! — Лора скочи и побърза в кухнята, без да обръща внимание на контузения си крак.

Тъмен пушек изригна насреща й, задави я лютив мирис на изгорено месо. Тя се закашля и се втурна към печката, дръпна тигана от плочата, пусна го в пълния с вода умивалник и широко отвори прозореца. Мазнината продължи да съска, да пръска и да бълва дим още известно време, сетне постепенно димът се разнесе.

— Уф! — Лора размаха ръце, за да си повее пресен въздух. В това време погледът й падна върху пода. — О, не! На всичкото отгоре и това! — извика тя и ужасена се втренчи в мътната сапунена вода, разливаща се по подовите плочки. Изключи бързо машината за миене на съдове. Идеше й да зареве на висок глас.

— Как е възможно сам човек да причини толкова пакости? — облегнал се небрежно на рамката на вратата, Девън се смееше.

У нея се надигна буен гняв.

— Вместо да правите глупави забележки и да се хилите, по-добре ми помогнете!

— На вашите услуги, мадам! — той се поклони все така ухилено. Това още повече ядоса Лора. Тя стоеше с кървавочервени бузи и му хвърляше убийствени погледи. Девън се наведе, изу си обувките и чорапите и нави панталоните си над коленете. Когато съблече и ризата си, Лора преглътна. Той зашляпа стъпка по стъпка все по-близо към нея.

— Знаете ли дали в тази къща има френски ключ?

— Нямам представа — Лора се закашля и се огледа безпомощно. — Ще видя.

— Не, почакайте, По-добре аз. Веднага ще се върна — Девън изчезна.

Докато го нямаше, Лора извади всички хавлиени кърпи, разстла ги върху кухненския под и се опита да овладее донякъде водната маса.

— Липсва ви мъжът вкъщи — Девън размаха тържествуващо кутията с инструментите. — Вие просто не сте жена, която може да се справя дълго без мъж! Бих могъл да се закълна в това!

— За лъжлива клевета се полага затвор! — Лора хвърли една мокра кърпа по него.

Той се извъртя ловко и я избягна.

— За телесна повреда също — възрази й със смях.

— Ще получа смекчаващи вината обстоятелства.

— Ще трябва да ми го обясните после по-точно. А сега първо да свършим работа — Девън се наведе, опразни шкафа под мивката и се провря в тясната пролука. — Струва ми се, че отточната тръба е запушена. Имам нужда от френския ключ.

— Френски ключ? Какво е това? — Лора затършува нерешително в кутията с инструментите.

— Нещо като клещи с червена пластмасова дръжка.

— Ето — тя му подаде инструмента.

— Боя се, че без помощ нищо няма да направя. Някой трябва да държи тръбата, докато отвъртам нареза.

— Окей — Лора прекрачи краката му и клекна пред отточния канал.

— Така нищо няма да стане. Трябва да дойдете до мен. Съжалявам, но не може другояче.

Лора преглътна. Без да каже нито дума, тя се промуши през тесния отвор.

— За вас ще бъде най-лесно, ако легнете по гръб.

Съвсем объркана, Лора последва указанията на Девън. Внезапно й стана горещо и задушно. Задиша учестено. Сърцето й силно заби.

— Дръжте клещите така — Девън я накара да хване с ръка тръбата над главата й и й показа как да използва инструмента.

— Всъщност, защо в живота ви няма мъж, Лора? — попита я някак между другото. Дъхът му докосваше бузата й.

— Имаше един — тя отчаяно се стараеше да държи клещите.

— И защо не ви потръгна с него?

— Той не можа да свикне с мисълта, че съпругата му постоянно ще броди в световната история от един вулкан до друг.

— А вие предпочетохте твърдото, студено ложе на кариерата пред мекото топло съпружеско легло? — гласът на Девън звучеше дрезгаво.

— Никой мъж не е в състояние да излъчва такава жар като кратера на един вулкан.

— Наистина ли така мислите, Лора? — прозвуча гласът му съвсем близо до нея.

Лора се сепна и си удари главата в отточната тръба.

— Ау! — от очите й потекоха сълзи. Тя отблъсна ръцете на Девън, изпълзя от шкафа и се изправи стенейки. За миг се олюля, пред очите й затанцуваха кръгове, сетне главата й се проясни.

— Кейт!

Кейт смръщи нос.

— Какво мирише толкова отвратително тук? — тя заоглежда със смръщено чело опушената стена над печката, мокрия под, купчината мокри кърпи в ъгъла и овъглените останки от храна в тигана. Накрая погледът й се спря на краката на Девън, стърчащи изпод умивалника.

Лора се закашля:

— Станалото е отчасти по моя вина, Кейт. Забравих тигана на печката, а освен това и машината за миене на съдове преля. Уплаших се, че цялата къща ще се наводни. Но опасността премина — тя хвърли поглед към Девън. — Всичко е вече под контрол.

— А кой е тук? — Кейт се наведе под мивката и любопитно се огледа.

— О, това е мистър Девън Къртли. Един от вашите съседи — гласът на Лора предателски трепереше.

Девън се подаде изпод шкафа.

— Приятно ми е да се запозная с вас — той се усмихна подкупващо. — Лора току-що изкара кратък курс за водопроводчици при мен — Намигна на Кейт.

Лора извърна зачервеното си лице. Девън не изпусна случая да я клъвне! Идеше й да потъне в земята.

— Е, тогава да не ви смущавам повече — Кейт кимна окуражително на Лора и Девън и изчезна.

Ухилен, Девън отново се посвети на повредения канал. Лора не го удостои с поглед. Тя изтича след Кейт.

— Какъв ден! — Кейт се друсна на канапето. — Куп побъркани туристи очевидно бяха взели антикварния магазин за място, където се продават сувенири. Направо ме ликвидираха! — тя погледна Лора. — Струва ми се, че попречих, а?

— Не! Съвсем не! Напротив, изтърсихте се точно навреме! — Лора искаше да разправи всичко на Кейт, но неочаквано на вратата застана Девън.

— Каналът е отпушен — той погледна Лора в очите. — С това поне един от проблемите ви е приключен.

— Чудесно! — Кейт погледна любопитно от единия към другия. — Може би разбирате и от електричество? Имаме си и такъв проблем: бушоните постоянно изгарят! Сякаш тук всичко стои под високо напрежение…

— Кейт! — прекъсна я Лора бързо. — Не бива да злоупотребяваме с щедрата жертвоготовност на мистър Къртли.

— Права сте — Кейт протегна ръка на Девън. — Във всеки случай, сърдечно благодаря за безкористното ви участие, мистър Къртли.

— За мен беше цяло удоволствие — Девън се поклони.

— Да, и аз искам да ви благодаря за помощта — Лора го избута в коридора, мина пред него и отвори входната врата. — Довиждане!

— Така, така, високо напрежение — измърмори Девън. — И с него ли имате проблеми? Искам да кажа, че зная нещо за отслабване на напрежението…

— Не, благодаря, ще се справя. Довиждане, мистър Къртли — тя сърдито хласна вратата след него. За миг затвори очи и пое дълбоко въздух, преди да се върне неохотно в кухнята.

— Боже мой, какъв очарователен мъж! Няма ли той случайно нещо общо с вашия „галантен кавалер на розите“?

— Чиста случайност — Лора направи гримаса.

— Това ли е всичко, което можете да ми кажете за този фантастичен мъж?

— Почти. Той е журналист. Понякога си сътрудничим. Повече наистина не бих могла да ви кажа.

— Много жалко — Кейт въздъхна театрално. — Как е кракът ви?

— Отлично. Болките почти преминаха. Скоро ще мога да танцувам пак самба.

— Хайде, хайде! По-добре бъдете внимателна — Кейт се засмя. — Радвам се обаче, че сте по-добре. Затова пък аз се чувствам днес като пребита. Смятам веднага да си легна.

— Добре. И без това имам още работа.

Кейт кимна благодарно на Лора, стана и се запъти към спалнята си.

Лора въздъхна и се огледа. Седне се залови за чистене. Ожесточено премахна всички следи от своята несръчност и от наводнението. Мислите й отново се върнаха към Девън Къртли. Какво щеше да се случи, ако Кейт не се беше появила така неочаквано? Гърлото й пресъхна. Остави парцала и влезе в дневната. Пликът със статията на Девън лежеше върху масата. Тя се поколеба, после го отвори, извади няколкото листа и започна да чете.

След първите изречения се спря. Започна още веднъж отначало, защото просто не можеше да се съсредоточи. Какво беше това? Какво правеше този мъж с нея? Никога досега не беше прахосвала толкова мисли по някого, както сега по Девън Къртли, Какво толкова особено имаше у него? Нищо! Тя хвърли ядосано статията върху масата.

Внезапно замръзна и се ослуша. Чу някакво драскане по входната врата, после тихо мяукане. Лора отиде до вратата и я отвори.

— Хайде, ела! — повика тя. — Днес ще трябва да се задоволиш с мен, защото господарката ти си легна, хайде, влизай!

— С удоволствие! — тъкмо когато Лора се готвеше да излезе навън, от стената се отдели някаква сянка. — Изглежда днес не е необходимо да търсите толкова дълго вашата Любовна жар! — Девън излезе на светло и Лора видя в ръцете му някакво заоблено създание с черна козинка, което кротко мъркаше.

— Божичко, изглежда имате многостранни таланти! И съседските котки ли омагьосвате с неотразимия си чар?

— Аз съм специалист, що се отнася до котките — особено до диви котки — той се наведе и пусна на земята Любовна жар. Котката клекна на изтривалката, зализа си лапичките, протегна се и после с високо вдигната глава се запъти по осветения коридор.

— Добре ли изтича сега водата?

— Моля? Водата ли?

— В канала.

— О, да. Свободно.

— Лора… — Девън потърси погледа й.

— Бях ви пожелала лека нощ, мистър Къртли!

— Защо винаги сте толкова недружелюбна, Лора? — той пристъпи по-близо и предпазливо я привлече към себе си.

— Аз… — Лора сложи глава на рамото му. — Не зная — прошепна тя.

— О, Лора! — Девън я погали нежно по кожата. — Погледни ме! — помоли той тихо.

Лора колебливо повдигна глава. Погледите им се срещнаха. Девън се наведе, докато устните му почти докоснаха нейните. Остана така дълго пред нея, без да помръдне. Лора не смееше нито да диша, нито да се движи. Най-после устата му намери нейната и той я целуна безкрайно нежно.

Лора простена тихо. Сякаш от само себе си повдигна ръце и ги обви около врата му. Тялото й с желание се притисна до неговото. Неочаквано сдържаната нежност на Девън вече не й беше достатъчна. Искаше повече. Отвърна възбудено на целувката му.

Сякаш само бе очаквал знак за съгласието й, Девън я притисна страстно към себе си. Целувката му стана по-упорита и взискателна. Ръцете му се плъзнаха надолу по гърба й, загалиха нежно закръглените й бедра и я привлякоха още по-близо до него.

Горещо желание обзе Лора. У нея лумна непознат дотогава огън. И когато ръцете на Девън пуснаха бедрата й и започнаха да я опипват под тениската, тя тихо извика от удоволствие.

Девън простена и обхвана гърдите й. Почувства гладката топла кожа, заоблеността им, щръкналите твърди зърна.

— Лора, о, Лора! — задъхано произнесе той. — Толкова много те желая — притисна я още по-силно. — Имам нужда от теб, Лора! Желая те…

Пресегна се през раменете й, хвана дръжката на вратата и тихо я отвори. Сетне поведе Лора през градинката на Кейт по тясна пътечка, която водеше към отсрещните къщи.

Лора го следваше като в транс. Усещаше по бузите си свежия нощен въздух, лек ветрец играеше с къдриците й, ръката на Девън беше здрава и топла. Всичко беше прекалено хубаво, за да бъде вярно…

Неочаквано тя се спря. Тъкмо така беше — прекалено хубаво, за да бъде истина. Нещо не беше в ред. Съвсем ясно й стана какво щеше да се случи в стаята на Девън. В какво се впускаше? Секс без любов? Нощ, която щеше да послужи единствено да достави удоволствие на тялото й? Защото между тях изобщо не беше ставало дума за чувства.

— Не! — извика Лора и се освободи от Девън. — Не мога!

Той се втренчи в нея смаяно:

— Защо?

Тя мълчеше и избягваше погледа му. Как копнееше да се люби с него! Но какво щеше да стане след това? Връзката им нямаше никакво бъдеще. Тогава защо да причинява на себе си и него ненужна болка и тъга? По-добре бърз край преди всичко да е започнало, отколкото по-късно безкрайни упреци и терзания!

— Боя се, че съм малко старомодна в това отношение — каза сухо. — Всичко в мен настръхва срещу представите да бъда с някого, когото дори не обичам.

— Ако това е едничкият ти проблем… Какво пречи веднага да се влюбиш безумно в мен?

— Никак не сте самонадеян, май?

Девън се засмя:

— Ни най-малко! Аз съм тъкмо мъжът, когото си чакала цял живот!

— Вас?! Тъкмо вас, мистър Къртли? Смятате, че сте мъжът на моите мечти? — Лора поклати недоверчиво глава. — Кошмарен мъж би било подходящото определение. Вие сте наистина най-безсрамният, най-тираничният тип, когото някога съм срещала.

— Значи безсрамен и деспотичен! Изумен съм! Кой коригира всичките ми статии? Кой има последната, решаваща дума за всичко, което пиша? Щях ли да се подложа на подобно опекунство, и то от страна на една жена, ако бях такъв, какъвто ме виждаш?

— По-полека, моля! Въпросът е, бихте ли търпял моята намеса, ако имахте друг избор? — тя го стрелна сърдито. — Вие бихте продал дори баба си, за да се доберете до някоя сензационна история, нали така? И ако наистина имахте някакъв интерес да спите с мен, не бихте се поколебал дори да ми се обясните в любов или да ми направите предложение за женитба, права ли съм?

— Това означава ли, че бихте приела?

Лора се изчерви:

— Не, съвсем не означава! — обърна се и бързо се запъти обратно към къщи през тъмната градина.

— Не искаш ли да узнаеш, дали действително не се ужасявам от подобни средства?

— Не си правете труд, моля! — тя изкачи на един дъх стъпалата, отвори вратата и се скри в къщата.

Спря се задъхана чак в стаята си. Хвърли се на леглото, изхълца и зарови глава във възглавниците:

— Девън, о, Девън!…

X

— Хайде, казвайте какво става с вас, Лора! — Кейт наля кафето и й кимна окуражаващо.

— Защо? Какво трябва да става?

— Поглеждала ли сте се днес в огледалото? Ходите наоколо като собствения си призрак! Бас държа, че цяла нощ не сте мигнала. Вярно ли е?

— Може да се случи всекиму, нали? — Лора бавно отпи няколко глътки от горещата, освежителна течност.

— Сигурно. Но опитът ме е научил, че при млади и здрави хора безсънието се дължи винаги на една-единствена причина.

— Така ли?

— Да. Свикнала съм да наричам нещата с техните имена: вие сте влюбена до ушите, Лора! Влюбена в нашия привлекателен, високоуважаван приятел и съсед, в нашия доброволен водопроводчик — мистър Девлин Къртли!

— Девън Къртли — поправи я Лора. — И както току-що казах, от време на време работим заедно с него. Това е всичко, което ни свързва.

— Колко жалко! Той и вие бихте били идеална двойка!

Лора почувства, че се изчервява.

— Трябва да прегледам няколко сведения от лабораторията — извини се тя сухо, стана и се върна в стаята си.

„Била съм влюбена в Девън Къртли! Каква смешна, абсурдна мисъл!“ — Лора високо се засмя.

Дълбоко чувство, каквото е любовта, би било чисто и просто лукс в нейното положение. Лукс, който не можеше да си позволи, който разумът й отхвърляше. Само веднъж се беше осмелила да опита, веднъж опита и се поддаде на чувството си, но мечтата й да свърже хармонично брака и професията си се беше пукнала като сапунен мехур. Оттогава беше като дете, което веднъж опарило се, бяга от огън…

Но искаше или не, мислите й непрестанно кръжаха около Девън. Колкото и да се мъчеше, не можеше да прогони образа му от главата си. Нима Кейт беше права? Не, по дяволите, невъзможно! Не можеше да обича мъж като Девън Къртли.

Лора се мята и тази нощ в леглото си, без да може да заспи. Час след час лежеше будна и мислеше. И пред затворените й очи, и пред вперения й в тъмния таван взор мъчително ясно се появяваше образът на Девън.

Някъде в ранните утринни часове тя капитулира. Прекомерно ясно разбра, че няма никакъв смисъл да се самозалъгва повече. Обичаше Девън — това беше ужасната и същевременно сладка истина.

Девън не се показа през целия ден и Лора ставаше все по-нервна. На няколко пъти решаваше да му се обади под някакъв предлог, но след това се отказваше от страх, че ще се досети за истинската причина за обаждането й. Не, нямаше да понесе ухилената му физиономия, когато все пак някога застанат един срещу друг.

Всяка сутрин трябваше да изтърпява въпросителните погледи на Кейт, когато се появяваше на закуска бледа, недоспала и с тъмни кръгове под очите.

Тази вечер Лора се мушна мъртво уморена и изтощена в леглото. И както обикновено напоследък не й се удаде да заспи. Тя стана, плъзна се боса до вратата на терасата и се загледа към тъмната къща на Девън отсреща. Стоя така неподвижно, докато започна да трепери от нощния хлад. Едва тогава се завлече обратно под одеялото и накрая потъна в неспокоен сън.

Неочаквано креватът се залюля. Лора се стресна. Прозвуча глух тътен, набъбна в ехтящи гръмотевици и отново заглъхна. „Боже мой, земетресение!“ — помисли си Лора. А Джек вече се беше отправил с няколко души към северната част на планината, за да установи там наблюдателна станция. „Дано не са в опасност!“ Първият трус бе последван от втори — по-слаб — сетне замря.

Лора погледна часовника. Минаваше пет. Всъщност, не си струваше вече да ляга отново. Можеше да става. Тя се облече и мина на пръсти през тихата къща.

Котката на Кейт скочи насреща й, и мяукайки жално, се потърка в краката й.

— Бедното животинче, сигурно много си се изплашило, нали? — Лора погали Любовна жар и отвори входната врата, за да я пусне навън. Но котката се притисна страхливо до стената и нямаше никакво намерение да напуска къщата. Вместо това продължи да издава жални звуци.

Лора повдигна рамене и затвори вратата. Внезапно къщата здраво се раздруса. Подът сякаш се надигна. Стените се разтресоха. Стъклата на прозорците задрънчаха. Лора залитна и се стовари върху вратата.

— Боже мой, вулканът! — Кейт се появи по нощница в коридора, мъртвешки бледа.

Лора изпъшка, привдигна се и напрегнато се ослуша.

— Изглежда дяволът си отиде — забеляза тя с треперещ глас.

Кейт опита да се усмихне:

— Е, тогава ще ида да събера парчетата — каза тя сухо. — Доста неприятно беше това земетресение. С удоволствие щях да поспя още мъничко.

Лора се отправи бързо към офиса. Във всички помещения и измервателни станции владееше адско оживление. Телефонната мрежа заплашваше да се пръсне, кабелите на радиопредавателя се бяха нагорещили, радистите имаха работа до ушите, за да предадат въпросите, съобщенията и указанията. Лора забърза по коридорите, където се тълпяха журналисти и представители на местните радио и телевизионни станции. Най-после стигна до стаята си. Втурна се задъхана към собствения си радиопредавател и се опита да се свърже с Джек. Но единствения звук, който чу, беше високо пукане и пращене. След няколко безплодни опита тя се отказа.

Захрани компютъра с последните данни и зачака. Секунди по-късно уредът локализира центровете на земетресението и предаде точните стойности по скалата на Рихтер. Лора поиска още няколко допълнителни данни и ги сравни с материала от картата. Както се беше опасявала, центърът на земетресението беше в опасна близост до земната повърхност. Нима магмата се беше изкачила по-високо, отколкото бяха предполагали досега? Загрижена, тя сравни отново всички данни, с които разполагаше.

Още един неин опит да се свърже с Джек пропадна. Силни атмосферни смущения правеха невъзможен всеки контакт по радиото с лагера в северната част на планината.

— Лора? — Д-р Хейли надникна през вратата. — Хората от печата жадно очакват първия коментар. Можете се заемете с тази задача и да се погрижите за дамите и господата?

— Веднага! — Лора изключи екрана и последва д-р Хейли в препълненото преддверие. Тя изложи новото положение с кратки, ясни думи и търпеливо, отговори на всички въпроси на журналистите, докато гърлото я заболя и гласът й се превърна в сух, дрезгав шепот. Помоли за почивка и бързо избяга на спокойствие в стаята си.

Там с трескава бързина отново се опита да влезе във връзка с Джек, но безуспешно. Впери безпомощно поглед в уредите. Защо, по дяволите, Джек не се обаждаше? Сигурно се досещаше, че се тревожат за него.

— Къде е д-р Хейли? Трябва веднага да говоря с него! — в стаята се втурна набит, широкоплещест мъж на средна възраст с кръгло месесто лице. — Стрейтън — представи се той. — Кметът на Айдъл Спрингс — извади от якето си кърпа на големи карета и си обърса потта от челото.

— Днес следобед ще ме посетят няколко важни господа — ръководители на голяма фирма, която има намерение да строи ваканционни жилища в нашия град. Как да се срещна сега с тези хора? Какво да им кажа? Можете ли да ме посъветвате, мис — той погледна Лора с присвити очи. — Не можете ли да ги убедите, че положението не е толкова лошо? Става дума за много пари, мис!

— За съжаление, не, мистър Стрейтън! — Лора трудно се овладя. — В момента никой не може да предскаже как ще се развият нещата. Също и ние, колкото и да съжалявам.

— Аха, значи съжалявате, че не знаете как ще се развият нещата? Да ви кажа ли какво ще стане? Нищо! Нищо няма да се случи! Всичко ще си остане както е и както винаги е било. Тук винаги е имало земетресения и то дълго преди вие, учените, да се появите. Няколко прозоречни стъкла — други щети не е имало. Може и няколко кутии с консерви да са падали от рафтовете в супермаркета. И това беше всичко. При земетресение хората равнодушно повдигаха рамене и никой не пилееше мисли по тези банални случки — той отново извади кърпата от джоба си и пак си избърса челото. — Но пристигате вие, придавате си важност и ни тикате към икономическа разруха. Ето, така стоят нещата! Затова ви моля — не, по дяволите, заповядвам ви, изчезвайте! — Стрейтън се спря силно запъхтян.

Лора го гледаше смаяно. Не беше в състояние да каже нито дума.

— Господин кмете, — започна тя най-сетне, — едно искам да ви изясня. Ние не сме направили положението по-лошо, отколкото то е и нищо не ни е по-чуждо от намерението да нанесем икономически щети на вашия град. Един вулкан представлява постоянна заплаха, това е безспорно. Не можете да пренебрегвате или отричате тази опасност, като си криете главата в пясъка — Лора не обърна внимание на заплашителния му поглед. — Дано вие и градът да имате щастие, дано вулканът да не изригне, докато сме живи. Но гаранция за това никой няма да ви даде. Затова вместо да ни ругаете, би трябвало да ни окажете подкрепа по всякакъв възможен начин. В края на краищата, нашата работа може да бъде само във ваш интерес.

— В наш интерес ли? Това безсмислено прахосване на парите на данъкоплатците? Ха, и на това отгоре вие си мислите, че ще оставя да ме впрегнете пред вашата мръсна каруца? Може би трябва да ви държа ведрото, когато така безсрамно доите нашата държава, нашите честни граждани? О не, не е мен, мис! Като законно избран кмет на този град аз ще се погрижа на вас и на другите надути пуяци да им се затвори кранчето. Кълна се, че вие, проклети всезнайковци, няма повече да си разигравате коня тук! — той се извърна и тръгна към вратата. — Съветвам ви също така да си потърсите някоя миша дупка, в която да се скриете, когато гневът на тълпата се излее върху вас!

Вратата силно се затръшна. Запъхтяна, Лора скочи и без да размишлява, отвори я отново.

— Когато градът бъде погребан под тонове гореща пепел, тогава сигурно няма да намерите никаква дупка, достатъчно голяма, за да скрие проклетата ви глупост! — извика тя зад него.

Как можа да избухне така неразумно? Тя, Лора Никълс, се осмели да ругае кмета на града! Какво щеше да каже д-р Хейли? И не беше ли изобщо лишено от всякаква научна основа онова, което беше изрекла във вълнението си? Нима думите й не напомняха съмнително постоянния песимизъм на Девън?

Високо пукане прозвуча от радиопредавателя.

— Говори Джек Джовано — прозвуча неузнаваем глас. — Чувате ли ме?

Лора скочи и посегна към микрофона:

— Джек, тук е Лора. Моля, обадете се! — пукането и пращенето се засилиха и тя се уплаши, че връзката пак ще се прекъсне. Но до слуха й достигнаха тихи, неясни откъслечни думи:

— Трудности… Лавина… В краен случай… — всичко останало пропадна в атмосферни смущения.

За секунда Лора бе парализирана от леден ужас.

— Джек! — извика тя уплашено в микрофона. — Ранен ли е някой? Джек! Чувате ли ме?

Пращенето и шумът се засилиха. Лора се опита още няколко пъти да възстанови връзката, но линията бе нарушена.

Тя пусна слушалката и алармира д-р Хейли, който веднага се погрижи за необходимите мерки. Изпратена беше спасителна група, придружена от лекар. Джип, съоръжен като линейка, потегли с консервирана кръв, превързочни материали и различни лекарства. Друг караше напитки, храна, завивки и палатки.

Лора следеше като замаяна приготовленията на хората от спасителния отряд. Когато колите потеглиха, тя още стоеше неподвижно и се взираше след тях, докато изчезнаха зад завоя втората.

— Вие ще отстоявате положението тук — Д-р Хейли застана неочаквано зад нея. — Всичко ще се оправи — добави той, когато видя мрачното й лице.

Лора кимна нерешително и се върна бавно в сградата с увиснали рамене.

Изминаха часове на безкрайно очакване. Градът продължаваше да се вълнува. Телефоните не млъкнаха до късна нощ. От една страна Лора бе доволна от всичко, което отклоняваше вниманието й, но от друга съзнаваше, че реагира все по-раздразнено на всяко ново позвъняване. Мислите й непрекъснато кръжаха около съдбата на Джек и неговите хора на северната страна на вулкана. Какво може да се е случило? Тя все по-често заставаше пред радиопредавателя и горещо се надяваше за нов признак на живот от страна на Джек.

След дълго изтощително очакване най-после проникна лъч надежда. Първо пращене и писукане, после гласът на Джек:

— Д-р Хейли, чувате ли ме?

Лора взе микрофона:

— Джек! Джек, чуваме ви. Тук е Лора. Какво стана? — гласът й бе потиснат, ръката й трепереше. — Моля, обадете се, Джек!

— Изненада ни лавина. Джим тъкмо подготвяше с хората си взривяване и то близо до основния ни лагер, където бяха паркирани колите с екипировката… — гласът му изчезна.

— Джек, какво стана с Джим и хората?

— Лора… — Джек едва говореше. — В момента не знаем дали са още живи. Стоим пред висока стена от лед и сняг, през която трябва да си пробием път. Не можете да си представите, Лора, толкова лед и сняг не съм виждал в живота си.

Лора преглътна.

— Боже мой! — прошепна тя. — Има ли изобщо надежда някой от мъжете да е останал жив?

— Да… — Джек се поколеба. — Трябва да се надяваме, Лора. Ще уведомяваме редовно вас и д-р Хейли за положението. Оставете станцията на приемане и бъдете наблизо.

— Няма да мръдна оттук, Джек. Дано Бог ви помага!

— Благодаря ви, Лора. О, да, спомних си, оня досаден журналист — Къртли се казваше, нали — който д-р Хейли ви окачи на шията. Той също беше при Джим. Искаше да направи няколко снимки.

— Девън Къртли? Девън е… — Лора почувства, че се олюлява. Стените около нея започнаха да се въртят. Пред очите й избухнаха светкавици, сетне предметите загубиха цветовете си. После всичко потъна в мрак.

— Лора? Лора! Чувате ли ме? Лора!… Отговор не последва.

„Девън?!“ — нима нейният глас мълвеше името му? Зашеметена, Лора отвори очи. Защо лежеше на пода в кабинета си? Тя стана бавно. Неочаквано си припомни всичко. Джек се беше обадил. Джим и няколко души от екипа му бяха повлечени от лавина. Девън беше с тях…

Сълзи напълниха очите й.

— Боже, помогни им! Не ги оставяй да загинат, о, Боже, моля те! — устните й трепереха. Лора се надигна тежко. Д-р Хейли! Още не го беше информирала. Тя се втурна бързо към телефона, набра номера и му съобщи всичко. Сетне, останала без сили, сложи слушалката на вилката. Никога досега не се беше чувствала така нещастна. Отпусна се замаяна на един стол и покри лицето си с ръце. — Не умирай, Девън! Имам нужда от теб. Обичам те много! — прошепна.

Нощта измина, без да настъпи някаква промяна в положението. Джек се обаждаше на всеки час, но не можеше да съобщи за никакъв успех.

— Правим всичко възможно — уверяваше той. — Но чудеса не можем!

Лора не си позволи нито минута сън. Тя отпрати и д-р Хейли, който искаше да я смени. Час след час чакаше с плаха надежда. Когато се зазори, очите я боляха, главата й тежеше, тялото й се беше схванало от дългото седене пред радиостанцията. Но не се помръдваше от мястото си.

— Лора! Там ли сте още, Лора?

— Джек! Да, слушам — отзова се тя веднага.

— Освободихме едно от предните колела на колата на Джим — точно под един от бетонните фундаменти, в които са закрепени стълбовете на ски лифта.

— Вярвате ли, че хората са в колата?

— Така мисля. Къде другаде биха избягали?

Лора затаи дъх.

— Някакви признаци на живот?

— Не. Досега не. Но възможно е бетонният блок да е подействал като щит и да е попречил колата да бъде смазана. Ще се обадя щом узнаем нещо по-точно. До скоро.

— До скоро, Джек.

За миг Лора се побоя, че отново ще припадне. Но постепенно се съвзе. Пое си няколко пъти дълбоко въздух и посегна към телефона. Научил новината, д-р Хейли веднага пристигна.

И отново започна безкрайно изнурително чакане. Д-р Хейли и Лора мълчаливо седяха пред радиопредавателя, готови да скочат и при най-малкия звук. Няколко пъти д-р Хейли се опита да възстанови връзката, но никой не се обади. Най-после, когато надеждите им се бяха почти изпарили, те доловиха гласа на Джек:

— Лора. Говори Джек. Чувате ли ме?

Д-р Хейли улови микрофона.

— Тук Хейли. Чуваме ви много добре. Какво ново, Джек?

Лора затаи дъх, наведе се напред и се заслуша:

— Току-що освободихме колата дотолкова, че да можем да отворим вратата откъм шофьора. Хората се намират във вътрешността.

— Всички ли?

— Всички. Един от тях е ранен, другите са невредими, но доста измръзнали. Едва ли ще могат да избегнат един-два дни принудителен престой в болницата — неочаквано гласът на Джек прозвуча много изтощено.

— Чудесно, Джек. Благодаря ви за неуморната работа. Сега обаче и вие трябва да си позволите почивка.

— Кой… кой е ранен? — запита Лора плахо.

— Харолд. Харолд Креймър, един от техниците. Но ще се оправи. Докторът веднага му преля кръв.

Лора се отпусна на стола. По лицето й потекоха сълзи на облекчение.

— Той е жив! Девън е жив! Благодаря — прошепна, — благодаря ти, Господи!

— Лора? Добре ли сте? — Д-р Хейли угрижено се наведе над нея.

— Да — изхълца тя и се засмя през сълзи.

XI

— Девън! — прошепна Лора. — Девън, обичам те — тя нежно го погали по челото и бледите страни.

— Мис Никълс, моля ви! — лекарят отвори вратата. — Пациентът се нуждае от спокойствие.

— До скоро виждане, любими — Лора хвърли един последен нежен поглед към спящия и излезе от болничната стая.

— Наистина ли Девън… мистър Къртли няма да има лоши последици от измръзването?

Младият лекар й се усмихна успокоително:

— Съвсем не. На мистър Къртли му е необходимо просто да се наспи. Не се безпокойте, мис, ще си го получите невредим.

Лора се изчерви:

— Благодаря ви, докторе.

— Вие сте се побъркал, Девън, съвсем сте се побъркал! — Лора се отпусна на мочурливата полянка и се разсмя. — Мъкнете фини кристални чаши по стръмната планина, за да пиете шампанско с мен върху някоя самотна скала. Ако това не е истинско безумие…

— Обичам, когато се смееш, Лора… — Девън се наведе над нея и я погледна в очите. — Смехът ти звучи като звън на камбани — той я погали нежно по бузите. — Обичам и нежните ти ръце, и гласа, който шепне „Обичам те“.

— Вие… ти си ме чул? Защо не…

— Страхувах се да не наруша един прекрасен сън. Думите ти бяха за мен най-доброто лекарство.

Лора почувства как се изчервява.

— Мислех, че спиш. Лекарят каза… — тя се смути и замълча.

— Не смяташ ли, че сега е удобният случай да повториш думите, които ми прошепна в болницата? Не искаш ли най-после да бъдеш искрена с мен и със себе си, Лора?

Стана й горещо и същевременно потръпна.

— Девън, аз… винаги съм била искрена. Когато те наричах грубиян или безсрамен, арогантен тип, бях убедена в това, което казвах.

— А когато дойде в болницата?

— Аз… — Лора се запъна.

— Знаеш колко много те обичам — гласът на Девън беше дрезгав.

Тя потърси погледа му. Той я желаеше, ценеше я, но обичаше ли я?

— И аз те желая — промълви Лора нещастна. Защо Девън не разбираше, че тя очаква от него повече от обикновено желание?

— Ела с мен, искам да ти покажа нещо — прошепна той. Стана и я увлече след себе си.

Тя се запрепъва разочаровано зад него по тясната горска пътека. Какво беше намислил? Защо не я прегърна и целуна? Сигурна бе, че е почувствал, колко силно копнее тя за това.

Внезапно тихо шумолене я изтръгна от мислите й. То се усилваше с всяка крачка, а когато излязоха от гората на слънчева поляна, прерасна в могъщо бучене.

Пред тях се простираше овално тъмнозелено планинско езеро. От височината се спускаха сребристозелени водопади и кристалночистите им води се стичаха по скалите подобно на широки воали. Милиони миниатюрни капчици искряха и изпълваха въздуха с блестяща прозрачна мъгла.

Облегната на рамото на Девън, Лора не можеше да се насити на прекрасния спектакъл, който природата им поднасяше.

След малко Девън внимателно отстрани Лора и я поведе по тясна, почти обрасла пътечка, която излизаше на равна площадка над водопада. Той пусна ръката й, пристъпи до края на стръмната скала и се загледа в бушуващите разпенени водовъртежи под себе си. Сетне легна по корем, извърна се към Лора и й даде знак да го последва. Тя се поколеба, но го послуша и се осмели да хвърли поглед в дълбините.

Лежаха дълго така мълчаливо и без да се помръднат един до друг, потънали в мислите си, загледани в искрящото планинско езеро.

Лора чувстваше топлината на слънчевите лъчи върху гърба си и се наслаждаваше на сребристата мъгла, която се надигаше от бушуващите води и приятно охлаждаше лицето й. Тя затвори очи и се протегна блажено.

Внезапно почувства пръстите на Девън, те помилваха шията й, плъзнаха се надолу по раменете и закръжиха по гърба й. Тръпки я полазиха. Тя въздъхна тихо и се изтърколи по гръб. Девън я изгледа въпросително и жадно.

Плаха усмивка се появи на устните на Лора, когато Девън се наведе над нея и докосна върха на носа й.

Топлият му дъх погали бузите й. Устните му нежно докоснаха челото й, веждите, слепоочията, брадичката и шията.

Лора простена и обви ръце около врата му. Зацелува го така страстно, както никога дотогава не бе целувала мъж. Всички разяждащи я съмнения, всички колебания, които до неотдавна я бяха измъчвали, се стопиха в дивото желание, което близостта на този мъж пораждаше у нея.

С внимателни, ловки движения Девън разкопча блузата й копче по копче и я погали по раменете. Под блузата си тя не носеше нищо. Лора се наслаждаваше на топлите слънчеви лъчи и страстния поглед на Девън. Когато пръстите му загалиха голата й кожа, докоснаха твърдите зърна на гърдите й и се спуснаха по плоския корем надолу през колана на джинсите, а в същото време устните му милваха гърдите й, Лора затвори очи и задиша по-бързо. Непозната дотогава жар застрашаваше да я разтопи.

— Девън, о, Девън!… — промълви тя и започна да разкопчава с треперещи пръсти ризата му. Усети под ръката си топлата кожа на гърдите му и я прониза приятна тръпка. Сетне пръстите й се плъзнаха по меките къдрави косми и по зърната на гърдите му и се спуснаха към катарамата на колана. Отначало колебливо, сетне все по-решително тя я разкопча и с решителен замах спусна ципа.

Потърси плахо погледа на Девън. Той се усмихна, сетне стана и смъкна джинсите си. Коленичи до нея, разсъблече я внимателно, като я гледаше мълчаливо. А Лора се чувстваше така хубава и желана, както никога преди.

Лицето на Девън, широките рамене, косматите гърди, тясната талия, плоския корем — тази гледка все повече я възбуждаше.

— Девън! — изстена тя и го привлече върху себе си. И сякаш на света беше сама той. Дъхът му, дрезгавият глас, тихите страстни думи, които шепнеше, тялото му, което я притискаше, й причиняваха неописуема наслада… Тя стремително се изви срещу него и като извика неистово при проникването се нагоди към твърдия бърз ритъм на огнените му тласъци.

Сякаш пламъци обхванаха телата им, когато двамата заедно в див екстаз се устремиха към кулминацията и едновременно я постигнаха.

Изтощени и дълбоко задоволени, те останаха да лежат известно време неподвижно и мълчаливо един до друг. Влажната мъгла от пръскащата се пяна охлаждаше сгорещените им млади тела. Дишането им постепенно се нормализира, пулсът стана равномерен.

Лора почувства нежните целувки на Девън по бузите си. Тя отвори очи и погледна успокоеното му лице. „Обичам те!“ — помисли си. Копнееше да му признае чувствата си, но нещо я задържаше. Пречеше й някакъв неопределен страх и необясним свян. Нима причина за това бе старата смачкана снимка, щастливата усмивка на младата жена върху нея? Лора не беше сигурна.

Изглежда, че мислите се бяха отразили и върху лицето й, защото Девън я погледнат озадачено и безпомощно. Между веждите му се образува отвесна бръчка. Сетне той силно я прегърна — люлееше я нежно и я държеше здраво в ръцете си, сякаш никога вече нямаше да я пусне.

Лора не можеше да си поеме дъх, но въпреки това й се искаше да лежи така до Девън завинаги. Чувстваше се в безопасност до него.

Когато подобно на кървавочервена топка слънцето залезе зад планинските върхове, Лора и Девън заслизаха по тясната пътечка. Долу до езерото се спряха почти благоговейно, дълго гледаха надолу към зеленикавите дълбини и се ослушваха в тътена на бушуващите водни маси.

— Лора — каза Девън нерешително.

— Да? — тя се притисна до ръката му.

— Аз… не искам да бъдеш повече близо до този вулкан. Мисълта, че всекидневно и напълно съзнателно се подлагаш на най-голяма опасност ми е непоносима.

Лора буквално се вцепени. Нима Девън започваше да й дава нареждания, точно както някога Джеф? Нима и той искаше тя да изостави професията си, за да се наслаждава на съмнителното удоволствие да стане вярна съпруга, добра домакиня и отзивчива майка? По дяволите, защо всички мъже бяха такива егоисти? Защо винаги смятаха, че жената не може да се оправи в живота толкова добре, колкото и представителите на уж силния пол.

— Не мога да изоставя всичко тук, Девън. Как си го представяш? В края на краищата, сключила съм договор — а имам и морално задължение спрямо населението. Нима трябва да избягам презглава и да напусна потъващия кораб като плъх?

— Значи вярваш, че вулканът ще изригне?

Лора си прехапа долната устна:

— Може би…

Двамата се погледнаха — уплашено, недоверчиво и същевременно подозрително.

Първа се съвзе Лора:

— Боя се, че казах нещо, което като учен никога не би трябвало да казвам, Девън. Имам само едно предположение, някакво чувство, всъщност няма ясни признаци… О, Девън, за бога, моля те не казвай никому онова, което току-що споменах! Не искам да избухне паника, а освен това прибързаните ми изявления могат да ми костват работата. Д-р Хейли е изключително чувствителен в това отношение.

— Лора — Девън я прегърна нежно, — не се безпокой. От мен никой няма да научи нито една думичка. Вярвай ми!

XII

Дните, които последваха неделния им излет в планината, се сториха на Лора като прекрасен сън. Тя ходеше както по-рано в офиса и вършеше съвестно и съсредоточено работата си, но истинският й живот започваше едва когато се срещнеше с Девън. Двамата прекарваха заедно и вечерите, и нощите. Вечеряха заедно навън, правеха романтични разходки на лунна светлина или седяха пред камината в къщата на Девън, гледаха пламъците, пиеха червено вино и се любеха всеотдайно.

Всяка целувка, всяко докосване ги възбуждаше отново. Никога не се насищаха. Желанието им един към друг се събуждаше отново, страстта им се разпалваше дори от един поглед, целувка или докосване.

Само понякога, когато биваше сама, необяснимо чувство на притеснение, на мъка обземаше Лора, тъй като от време на време тя откриваше у Девън известна сдържаност, някакво внимателно изчакване, което заставаше между тях като преграда. Никога не й беше казал, че я обича. Никога не говореше за миналото или за бъдещето, дори темата вулкан сякаш беше станала табу за него. Понякога, когато смяташе, че не го наблюдават, й се струваше, че открива в погледа му някаква скръб. Нещо не беше в ред!

Лора потръпна, макар да чувстваше до себе си топлото тяло на Девън. Чу го да казва нещо, но единственото, което разбра, беше някакво женско име.

Тя рязко се надигна.

— За кого говориш?

— За жена ми — той я изгледа учудено. — Казвах, че известно време живяхме в Сан Франциско. Не знаеше ли, че съм бил женен…

— Не, не знаех — тя се накани да отхвърли завивката и да скочи от леглото.

Девън я хвана за ръката:

— Съжалявам, Лора, — каза Девън спокойно. — Всички тук знаят. Смятах…

— Смятал си, че без да помисля, ще легна с един женен мъж? — очите й блестяха сърдито.

— Лора, жена ми умря преди години.

— О… — Лора наведе глава. — Прости ми, Девън. Аз… нямах представа…

Двамата замълчаха.

— Жената на снимката, тя ли ти беше съпруга? — попита тя най-сетне плахо.

— На снимката ли? Ах, имаш предвид онази в спалнята ми. Да, тя е на нея малко преди да умре — той се изви и угаси светлината.

Лора протегна ръка към него, но пак я отпусна. Искаше да каже нещо, но замълча.

Следващата сутрин неочаквано срещна Ралф.

— Хей, Лора, отдавна не съм те виждал — измърмори той, очевидно в лошо настроение.

— Добро утро, Ралф — не й бяха нужни способности на ясновидец, за да отгатне причината за лошото му настроение. — Проблеми с Кейт ли имате?

Ралф кимна:

— Пак старата тема — той повдигна рамене примирено.

Лора поклати глава:

— Понякога ми се иска да хвана Кейт за врата и силно да я разтърся — изруга тя. — Намерила един скъпоценен камък и го захвърля на пътя! — прегърна приятелски Ралф и го целуна по бузата. — Сигурна съм обаче, че скоро ще се осъзнае. Не се страхувайте, Ралф, всичко помежду ви скоро ще се уреди.

Ралф я притегли към себе си:

— Благодаря ви за утехата, Лора, може би имате право.

Някой се изкашля зад тях. Ралф рязко пусна Лора и се извърна.

— Здравейте, мистър Къртли! — Ралф кимна приятелски на Девън. — Трябва да вървя — обърна се той към Лора. — Ще се видим по-късно.

— … бай — гласът на Девън беше рязък и той мрачно погледна след Ралф.

— Не те очаквах днес тук — Лора му се усмихна.

— Забелязвам — между веждите му отново се появи отвесна бръчка. — Всъщност, само исках да ти кажа, че отлитам за няколко дни в Лос Анджелис, но както виждам, едва ли ще ти липсвам. Поканен съм на някакво научно съвещание. Ще ти се обадя, когато се върна — той се извърна и излезе, без да каже нито дума повече.

Лора стоеше като вцепенена. Имаше усещането, че някой й е ударил плесница. Какво го беше прихванало Девън? Защо се държа така странно? Ревнуваше ли? Колко абсурдно! Та той сигурно знаеше, че Ралф и Кейт са почти сгодени. Но тогава защо? Защо в погледа му понякога имаше такъв болезнен израз? Имаше нещо, което той искаше да й каже, но не можеше. Лора замислено седна зад бюрото си. Щом Девън се върне, ще го застави да говори и този път няма да го остави на мира, докато не си кажат всичко.

— Боже мой, Лора, какво още да направя, за да се съгласи Кейт най-после? — Ралф се беше опрял с лакът върху кухненската маса и крепеше главата си с длани. — Сигурно сто пъти съм я молил да ми стане жена. И всеки път се е отмятала. Никога не ми дава ясен отговор. Наистина не зная на какво да разчитам.

Лора въздъхна:

— Повярвайте ми, Кейт страда не по-малко от вас, Ралф. Вие знаете, че историята около мъжа й я потиска. Тя още се чувства обвързана с него. Трябва да имате търпение и да говорите с нея, Ралф. Освен това… — Лора се поколеба. — При какви обстоятелства й отправяте вашите предложения за женитба?

Ралф я погледна изненадано:

— Ами при всякакви, естествено. Аз обичам Кейт и винаги ще я обичам! Независимо дали готви или мие пода, дали бърше прах или сменя чаршафите.

— И й правите предложение винаги, когато ви хрумне? — Лора се подсмихна.

— Разбира се. Защо не?

— Защото… ами, защото Кейт е по природа твърде романтична.

— Но това няма значение. Аз я обичам такава, каквато е.

Лора се засмя:

— Погрешно ме разбирате, Ралф. Кейт също ви обича. Но тя цени външните обстоятелства, романтичното настроение: светлината на свещи, луната, тихата музика, нежните думи, може би един танц…

— Но аз не мога да танцувам…

— Тогава ще трябва да се научите! И най-добре е да започнем веднага! — Лора скочи и изтича в дневната. — Ето, първо фокстрот — тя взе една плоча и я сложи на грамофона. — Фокстротът е подходящ.

— Но аз не мога… — Ралф стоеше нерешително на вратата, вдигнал двете си ръце като за защита.

— Без „не мога“! Длъжен сте! Касае се за щастието ви, касае се за Кейт, Ралф! Хайде, елате!

Ралф неохотно се приближи и застана пред Лора с нещастно изражение.

Прозвучаха първите звуци.

— Така, сега първо сложете едната ръка на талията ми — тя насочи ръката му. — Повдигнете другата ръка и леко свита я задръжте на височината на рамото — Лора се засмя. — Чудесно! Изглеждаме като сияеща победоносна двойка при танцови състезания. А сега да започваме: едно… две… едно… две… едно… Ау!

— Извинете, Лора! — дълбоко разкаяние се изписа на лицето на Ралф. — Казах ви, че нямам никакъв талант за такова подскачане!

— Глупости, липсва ви само малко упражнение! Слушайте музиката и се отпуснете, тогава стъпките ще дойдат от само себе си. Едно… две… Ралф!

Лора се спъна в крака му, извика, хвана се за широките му рамене, падна върху гърдите му и го увлече със себе си на пода.

За миг двамата се изгледаха слисано. После, когато улови гузния поглед на Ралф, Лора високо се изсмя.

— Може би във вашия специален случай би било по-подходящо да се държим за ръце — каза тя съчувствено и го погали утешително по бузата.

— Изглежда смущавам! — Кейт се облягаше на рамката на вратата с изчервено лице и пронизваше Лора и Ралф с поглед. На крачка, почти закрит от нея, стоеше Девън.

— Какви случайности ни поднася животът! Всеки път, когато се срещаме напоследък, вие двамата лежите в обятията си! — лицето му беше сурово и сякаш вкаменено.

Кейт поглеждаше смаяно от Лора към Ралф. Сетне, без да каже нито дума, се извърна и побягна.

Ралф трудно се изправи, помогна на Лора да стане, повдигна рамене и бързо се спусна след нея. Секунди по-късно Лора го чу да тропа по вратата на спалнята й.

— Кейт, отвори, любима! — викаше той отчаяно. — Ще ти обясня всичко!

Девън се изсмя подигравателно.

— Той може да й обясни всичко. Естествено. Ти на мен сигурно също, мила, нали? Положително и ти можеш да ми сервираш някое безобидно обяснение — Девън грубо хвана Лора за китката и я привлече плътно до себе си. — Слушам!

— Девън, аз… Ралф и аз… ние… нямаше нищо, повярвай ми. Защо ми нямаш никакво доверие?

— Доверие?! Знаеш ли изобщо за какво говориш? Не смяташ ли, че искаш прекалено много от мен? Постави се в моето положение. Щом обърна гръб и ти бързаш да се хвърлиш в обятията на друг мъж. Нима сериозно очакваш, че при тези обстоятелства ще ти вярвам?

— А ти наистина ли вярваш, че аз ще започна нещо с приятеля на моята хазяйка? И то след всичко… — гласът й секна. — След всичко, което беше между нас? Не вярваш сериозно, че съм една от онези жени, които обичат да лягат с всеки мъж, нали?

— Вярвам само на онова, което виждам. А онова, което видях, беше доста недвусмислено. И, ако добре си спомням, не много отдавна ти размахваше под носа ми един годежен пръстен. Като си помисля, разбирам, че доста бързо си се утешила с мен след бившия си годеник. И щом ме няма няколко дни, започваш да се търкаляш по пода с Ралф. Какво, по дяволите, да си мисля за всичко това, Лора?

Лора повдигна ръце и отново ги отпусна.

— Пръстенът, който тогава носех, беше на баба ми — призна тя тихо.

Девън повдигна вежди:

— Не разбирам.

— Аз… аз не бях сгодена… От една година насам вече не съм.

— И защо беше целият този театър?

— Защото си помислих, че искаш да ме шпионираш. Заради д-р Хейли.

— Съжалявам, но все още нищо не разбирам. Какво общо има пръстенът с д-р Хейли? И какво е мястото на Ралф в тази история?

— Ралф не означава нищо за мен. Той обича Кейт и Кейт го обича — Лора разказа на Девън за безплодните предложения за женитба на Ралф и за мъчителните угризения на Кейт. — Понеже обичам Кейт, а Ралф е такъв един симпатяга, исках да му помогна — тя щеше да се разплаче.

— Това все още не обяснява игричката ти с годежния пръстен.

— Страхувах се… че няма да мога да ти устоя… Пръстенът трябваше да ме пази от теб, разбираш ли?

Девън я гледаше мълчаливо. Сетне поклати глава:

— Историята ти звучи невероятно, но аз ще поразмисля над нея — каза той спокойно, извърна се и си тръгна.

XIII

— Водороден сулфид — Джек удари с длан по масата. — Ясно! Имате добър нюх, Лора. Подозрението ви се потвърди.

— Това означава, че пластът на магмата застрашително се покачва — Лора замислено погледна през прозореца към планинския масив, който остро се очертаваше на светлия небосвод.

Джек кимна:

— Трябва да правим контролни измервания ден и нощ. Засиленото изхвърляне на серни газове ми изглежда съмнително.

— Дори твърде съмнително — изражението й беше сериозно. — Странно, от дни насам ме преследва някакво злокобно чувство. Във въздуха има нещо, Джек! Природата сякаш дебне, за да унищожи човечеството в удобния момент!

— Моля ви, Лора, съвземете се! Вие сте учен, а не ясновидец! Не бива да ни побърквате с някакви мрачни предчувствия, а да ни накарате да се съсредоточим върху нашите данни, статистики и изчисления на вероятностите… Това са аргументи, с които нещо може да се предприеме, всичко останало са ненаучни безсмислици.

— Зная, Джек — Лора въздъхна. — Но въпреки това…

— Мислех, че съм се изразил съвсем ясно, Лора — Д-р Хейли стоеше в стаята й със зачервено лице. — Казах ви, че не желая лични мнения или коментари на моите сътрудници да стигат до обществеността.

— Но…

— А сега вижте тук! — той тръшна един брой на „Лос Анджелис Таймс“ върху писалището й.

Лора се вцепени. На първа страница изпъкваше снимката й в голям формат:

„Геофизичката Лора Никълс допуска, че Монт Кайро ще изригне наскоро — прочете тя ужасена. — Вече не можем да затваряме очи пред недвусмислените признаци за заплашващата ни опасност — заяви младата вулканоложка, — пред прекалено ясните, увеличаващи се от ден на ден признаци, които водят до един-единствен извод: вулканът ще бълва огън!“

Лора изпусна вестника. Очите й се напълниха със сълзи. Девън я беше измамил. Беше я излъгал и използвал по най-подъл начин. А тя бе паднала в клопката му, беше хлътнала по него, дори не беше забелязала, че танцува като кукла, водена от опитен кукловод…

Гневът на д-р Хейли премина, когато видя отчаянието й.

— Е, не се оставяйте да ви потънат гемиите, дете — гласът му звучеше бащински. — Ще оправим тази глупава работа. Важното е да не губим време.

Лора бавно вдигна глава:

— Благодаря, д-р Хейли, — прошепна тя тихо.

— Всичко е наред. А сега, моля, изслушайте ме внимателно. Кметът на Айдъл Спрингс, мистър Стрейтън — струва ми се, че двамата сте имали вече удоволствието… — е насрочил за утре преди обяд един вид публична дискусия — Д-р Хейли се поколеба — той настоява да направите декларация.

— Аз? Какво бих могла да кажа аз на хората?

— Че опровергавате статията в „Таймс“.

— Не! — Лора поклати глава. — Не мога да лъжа!

— По дяволите, Лора, може би ще отложите временно моралните си скрупули. Касае се до вашата — до нашата — работа. Нямаме друг избор, защото трябва да спечелим време. А ще го спечелим, само ако се дистанцираме от вашите изявления и накараме хората да повярват, че с тази сензационна статия един-единствен репортер е искал да си спечели слава за сметка на други.

Тя отново мълчаливо поклати глава.

— Трябва ли да ви припомням отговорността ви на учен, Лора? Не можем да тревожим хората с някакви неиздържани в научно отношение тези.

— Но вие самият видяхте измерванията, д-р Хейли! Вие прочетохте отчетите…

— Да, зная, по дяволите! Въпреки всичко, нищо не предвещава предстоящо изригване, а това са фактите, това е решаващото! Колкото и да съжалявам, трябва да избирате, Лора — или ще се вразумите и ще представите утре нещата правилно, или ще бъда принуден да ви помоля да ми поднесете оставката си.

Лора скочи:

— Избор ли наричате това? Лъжа или отказ от мястото ми! — тя се изсмя горчиво.

Д-р Хейли повдигна рамене:

— Премислете на спокойствие нещата, друг съвет не мога да ви вдам. С неудоволствие ще се откажа от сътрудничеството ви, повярвайте ми, Лора!

— Промених намерението си, ще говоря пред събранието — макар че цялото й същество се бунтуваше, външно Лора беше много спокойна.

Д-р Хейли изглеждаше изненадан, но и успокоен.

— Наистина камък ми пада от сърцето! Много се радвам, че сте превъзмогнала себе си, Лора. До скоро тогава — той й кимна с усмивка.

Залата в кметството беше препълнена, дори на средната пътека и отстрани се тълпяха хора. Около петстотин души протегнаха вратове в очакване, когато кметът взе думата, за да представи и поздрави поканените политици, учени и икономисти. На една от стените се облягаше Девън. Лора почувства, че той я гледа изпитателно, но не му обърна внимание. Никога нямаше да му прости подлото предателство. „Вярвай ми!“ Думите му звучаха в ушите й като чиста подигравка. Не, каквото и да станеше, главата Девън беше приключена за нея. Тя силно стисна устни.

— … А сега бих искал да ви помоля, мис Никълс, — това е асистентката на д-р Хейли — да ни обърнете внимание.

Когато Лора стана като в транс и пристъпи към микрофона, през редиците премина шепот. Любопитните лица от тълпата се сляха пред очите й. Съвсем ясно, да, прекалено ясно тя видя само едно красиво малко момиче, седнало на първия ред. Русото дете я гледаше доверчиво с големите си невинни сини очи. Лора преглътна.

— Кураж, Лора, след няколко минути всичко ще е свършило! — кимна й д-р Хейли окуражително.

Лора хвана микрофона така здраво, че кокалчетата на ръката й побеляха. Пое си дълбоко въздух. С вперен в момиченцето на първия ред поглед тя решително започна речта си.

В залата стана тихо, в атмосферата се усещаше видимо напрежение, когато със спокоен, ясен глас започна да описва изчерпателно резултатите от своята научна работа, като изброяваше данни, стойности и наблюдения. Сетне за миг се спря.

— Дами и господа — продължи Лора, — зная, че резултатите, с които разполагаме, не ни позволяват да предполагаме с абсолютна сигурност скорошно изригване на вулкана. Но въпреки това, не бива да си затваряме очите, не бива да подценяваме сериозността на положението и да си внушаваме, че ще се оправим някак си. Не, граждани на Айдъл Спрингс, трябва да се подготвите за най-лошото! — тя замълча, когато с ъглите на очите си видя, че д-р Хейли напуска залата. Въздъхна дълбоко и се стегна. — Във всеки случай смятам за мой морален дълг да ви предупредя. През последните месеци и седмици настъпиха опасни и страшно бързо напредващи изменения. Изменения, поради които не ни е възможно вече да изключваме вероятността за скорошна катастрофа. Затова чуйте настоятелната ми молба: вземете най-необходимото и идете на безопасно място, преди да е станало късно!

Напълно изтощена, Лора затвори за секунди очи.

Още миг царува гробна тишина, сетне избухна страшна суматоха. Някои скочиха от местата си и забързаха към изходите, блеснаха светкавици, репортери и оператори си проправяха безцеремонно път към подиума. Всеки блъскаше и се натискаше — деца плачеха, мъже тичаха, а жените, изпаднали в паника, крещяха.

— По този начин сигурно собственоръчно теглих последната черта на кариерата си — Лора изключи телевизора. — Утре заминавам.

Кейт я прегърна и се опита да я утеши:

— Кои знае, може би ще ти целуват краката заради твоята искреност. Ще ти бъдат благодарни — тя се подсмихна. — Както аз съм ти благодарна още отсега. Знаеш ли как побеснях, когато ви хванах с моя Ралф в такова интимно положение върху килима на моята дневна? Едва по-късно разбрах, че си ми желаела само доброто. Е, и какво се получи от това? Едно голямо приятелство и, надявам се, един щастлив брак!

Лора смаяно вдигна вежди:

— Брак? Ще се жените?

— Да. Щом се снабдим с необходимите документи.

— О, Кейт, колко е хубаво! Толкова се радвам за вас! — Лора прегърна Кейт. — Желая ти много щастие и всичко най-прекрасно за общото ви бъдеще!

— Благодаря, Лора, бих искала да ти пожелая същото. И тъй като стана дума за това, Девън от часове се опитва да говори с теб. Не искаш ли поне да чуеш какво има да ти каже?

— Не — Лора се извърна и се загледа през прозореца, без да вижда нищо — той ме излъга. Безсрамно злоупотреби с доверието ми, използва ме. За такова нещо няма нито обяснение, нито извинение. Никога повече не искам да го видя.

— Ах, Лора, този мъж те обича! И ти го обичаш. Защо така усложняваш нещата и за себе си, и за него?

Лора стисна устни и замълча.

XIV

Много рано на следващата сутрин Лора се промъкна в офиса, за да си събере нещата, чувстваше се като смазана.

Телефонът позвъни. По навик веднага вдигна слушалката.

— Тук Смит — обади се възбуден мъжки глас. — Пол Смит. Тъкмо се връщам от риболов и, слушайте, в кристалното езеро плуват стотици мъртви риби! Нямам представа дали това има нещо общо с вулкана. Но си помислих, че може да ви интересува. Във всеки случай, такова нещо никога не се беше случвало тук.

— Хм. Информацията ви е наистина интересна. Благодаря ви много, мистър Смит.

— Няма за какво, мис — той прекъсна.

Лора хвърли поглед на картата. Кристалното езеро беше на около двайсет и пет километра встрани от магистралата. Ако прескочеше до там за малко, нямаше да загуби много време. Можеше да си позволи отклонение за един, дори за два часа.

Час по-късно тя паркира колата си на края на стръмното планинско шосе, затвори вратите и си проправи път през гъстия шубрак до брега на езерото. Повърхността му блестеше равна и сребриста като огледало. Никакъв полъх не къдреше водите.

Тогава Лора откри рибите. Безброй мъртви пъстърви се носеха към плитчините на брега. Странно! Лора недоумяваше и гледаше безпомощно бистрата вода.

— „Загадъчната смърт на рибите!“ Никак не е лошо за заглавие!

Лора рязко се извърна.

— Девън? Какво правиш тук?

— Тичам след теб. От три дни напразно се опитвам да поговорим.

— Спокойно можеш да прибавиш и днешния — тя се извърна и забърза към колата си.

Но Девън беше по-бърз. С няколко крачки я настигна и я улови за китката.

— О не, не съм изминал целия път до тук напразно! — извика той. — Първо ще ме изслушаш!

— И не мисля!

За миг те се спогледаха. Бузите на Лора пламтяха. В погледа й имаше и гняв, и разочарование.

— По дяволите, аз те обичам, Лора! — извика Девън.

Тя се засмя горчиво.

— Сигурно! И ме измами само за да ми го докажеш, нали!

— Имах причини за това.

— А, така ли? Впрочем, някога познавах един човек, който ми каза „Имай доверие в мен!“ Но вече не помня кой беше. Дори си мисля, че такъв човек не е съществувал.

Девън я привлече плътно към себе си:

— Лора, чуй ме. Остави ме да ти обясня всичко.

— Не си прави труд. Свършено е, Девън — гласът й звучеше спокойно и студено. — Ти ме излъга и аз никога няма да ти го простя.

Девън я пусна и я погледна измъчено:

— Нима трябваше за втори път да гледам пасивно как губя жената, която обичам?

— Втори път? Жената, която обичаш? За какво говориш изобщо?

— Жена ми… Сюзън… умря под палещия дъжд на сипещата се от вулкана Монт Хелън пепел.

Лора преглътна.

— Сюзън беше фоторепортерка и беше вманиачена от идеята да снима изригването във всичките му фази. През една спокойна неделна утрин тя реши да се изкачи много рано на планината, за да направи няколко снимки. Аз се обърнах на другата си страна в леглото и отново затворих очи.

Внезапно погледът му се изцъкли и Девън сякаш се загледа през Лора.

— Адът настъпи като гръм от ясно небе. Никога няма да забравя паническия страх, който ми пресичаше дъха, когато тичах като луд да търся Сюзън всред евакуираните — обладан от спомена, той млъкна и покри лицето си с ръце.

Лора изпита болка, когато видя какво усилие му костваше да продължи с тих глас.

— Намерихме я няколко дни по-късно. Тялото й беше овъглено до неузнаваемост.

Лора беше пребледняла.

— Господи, какъв ужас! — прошепна тя.

— Да, беше ужасно — ръката му се сключи като желязна скоба около нейната. — Но още по-ужасна е за мен представата, че същото би могло да ми се случи за втори път. Затова със статията си исках да предизвикам съдбата. И това ми се удаде! Крайно време беше някой да изложи открито колко сериозно е положението, както направи ти вчера.

Лора се поколеба:

— Е, да. Но не биваше така да ме измамиш! Всъщност, ясно ли ти е, че ти може би безмилостно провали кариерата ми на геофизичка със статията си?

— Страшно съжалявам, но нямах друг избор.

— Напротив, можеше да говориш с мен! Да се опиташ да ме убедиш!

Девън изохка:

— Точно това исках, Лора. Спомняш ли си деня, когато се върнах от Лос Анджелис? Носех копие от статията си. Още можех да я спра. И тогава те видях с Ралф… — той замлъкна. — Но аз реших да пусна статията за печат, за да те спася, а не за да те унищожа, повярвай ми — Девън я привлече към себе си и я обгърна здраво с ръцете си. — Обичам те — гласът му секна, от гърлото му излезе потиснато хълцане. — И няма да допусна да ти се случи нещастие. Никога!

Лора обгърна врата му с ръце.

— Дръж ме, Девън! — прошепна тя. — Дръж ме здраво — завинаги!

Устните им се срещнаха в дълга, страстна целувка. Неочаквано се чу далечен гръм и тътен.

— Какво е това? — Лора се освободи от прегръдката на Девън и се ослуша. Чу се втори глух тътен.

— Най-добре е да тръгваме. Горе се надига ужасна буря — Девън посочи към небето — зад планинските върхове се трупаха черни като смола облаци. Още не беше изрекъл последните думи, когато паднаха първите тежки капки.

— Девън! О, Боже мой, това не е никакъв дъжд! — Лора се втренчи в големите тъмни петна върху дългите ръкави на светлата си памучна блуза. — Това е пепел!

Те стояха един срещу друг неподвижно като вкаменени, в погледите им се четеше истински ужас.

— Трябва да се махаме оттук! — Девън хвана Лора за ръката и се затича с нея надолу по хълма към шосето, където бяха оставили колите си.

Тъмният пепеляв облак се издигна със заплашителна скорост срещу слънцето. Наоколо притъмня.

Лора извика. Върху нея се изсипваха прах и пепел, всяка глътка въздух беше мъчителна и тя изпитваше чувството, че се задушава. Закашля се, залитна, спъна се и падна. Девън я вдигна и я повлече безмилостно след себе си.

Могъщите стволове на старите борове пукаха, чупеха се като тънки кибритени клечки, скърцаха и се поваляха с трясък на земята.

Парализирана от страх и ужас, Лора се спря. Задъхана, с широко отворени очи, тя гледаше бушуващия ад, в който разюзданите сили на природата само за минути опустошаваха и унищожаваха всичко съществувало от столетия насам.

Девън съблече ризата си и я разкъса на широки ленти.

— Завържи си устата и носа! — изрева той и подаде един от парцалите на Лора. Тя се подчини мълчаливо.

Пепелта се стелеше все по-гъста, така че трябваше непрестанно да изтърсват нажежените частици от косите и дрехите си. От знойната горещина се обливаха в пот.

Като се катереха на четири крака през стена от камънаци и изкоренени дървета, двамата стигнаха най-после шосето. Мерцедесът на Девън беше погребан под куп от сплетени, обгорени клони, но като по чудо колата на Лора беше невредима.

С треперещи пръсти Лора отвори вратата и се отпусна на предната седалка. Девън седна зад кормилото и запали мотора.

— Как се включват проклетите фарове на тая кола? — Девън нервно натискаше и въртеше всички възможни ключове и копчета.

— Отдавна са запалени — Лора се взираше със свито сърце през зацапаното предно стъкло. Чистачките бяха съвсем безполезни.

Двамата седяха в стария шевролет, обгърнати от непроницаема мъгла от пепел.

— Трябва да се измъкваме оттук! — дива паника заля като вълна Лора. — Ако останем, колата ще се превърне в наш ковчег! — тялото й се разтърси от ридания.

— Как мислиш, след колко време ще ни застигне лавата?

Спокойният, овладян глас на Девън я отрезви. Тя престана да хлипа.

— Едва ли може да се пресметне — прошепна. — Но не ни остава много време.

— Окей. Свали си стъклото и ми казвай къде да карам! Ясно?

Лора кимна. Потеглиха. Тя се наведе през прозорчето и се опита да разпознае някак си пътя, който извеждаше от ада на мрака и опустошението. Сложи ръка над очите си, за да ги предпазва и насочваше, доколкото можеше, Девън:

— Надясно! — викаше. — Още малко надясно! Сега направо! Спри!

Счупени клони от старо чепато дърво преграждаха пътя. Лора простена. Девън слезе и разчисти пътя, за да може колата да премине. Неспособна да се помръдне, Лора го гледаше, струваше й се, че той се движи като на забавена филмова лента. Тя трепереше, чакаше и отправяше кратки, горещи молитви за спасение.

— Можем да продължим — Девън затвори вратата и отново потегли.

Скоро Лора престана да брои препятствията, които отново и отново изникваха сякаш на всеки метър. По някое време погледна часовника си. Изтощителната им борба с времето траеше вече четири часа, а бяха изминали едва двайсет километра.

Неочаквано моторът се задави. Последва пукот, сетне някакъв неестествен — ту засилващ се, ту отслабващ шум — подобен на кучешки вой, отново пукот и моторът спря.

Леден ужас пресече дъха на Лора.

— Бензин ли няма? — попита тя.

Девън поклати глава:

— Не. Резервоарът е още наполовина пълен — той слезе и отвори мотора. — Така си и мислех: въздушният филтър е запушен — Девън изтупа здраво полепналата пепел от филтъра и запали мотора, който веднага заработи спокойно и равномерно.

Лора си отдъхна. Отчаяната надпревара с гибелта продължи. Никой от двамата не проронваше дума. Времето изглеждаше спряло.

Постепенно мракът наоколо просветля. Призрачните досега очертания добиха отново ясни контури. Девън внимателно проведе колата на един остър завой покрай стръмен скат.

— Не! Спри! — извика му остро Лора.

Той натисна силно спирачката. Колата мигновено се закова. С широко отворени очи Лора се взираше в огромната черна дупка, която се разкриваше само на сантиметри пред предните колела.

Девън слезе и пристъпи до бездната. Лора го последва. Коленете й трепереха. Там, където доскоро минаваше шосето, беше зейнала пукнатина с невероятни размери, от които към долината се изливаше гъста, кипяща и димяща маса. Лора се олюля.

— Лава — прошепна тя ужасена и погледна Девън. — Това е краят — гласът й секна.

— Не! — Девън я хвана грубо за раменете и я разтърси. — Няма да се предадем! Обичам те, Лора, и ще те изведа оттук невредима — и теб, и себе си! — яростна решителност се очерта по лицето му. Той се огледа.

— Горе, на скалата! Ако стигнем до нея, ще имаме някакъв шанс!

Залови се да обследва склона. Залитайки, Лора тръгна след него. Закатери се по ръце и колене по стръмните скали, далеч от смъртоносната лава под тях. Острите камънаци разкъсаха дрехите й и разраниха ръцете й, от раните протече кръв. Почти вън от себе си от болка, страх и слабост, Лора се изкатери до половината на една скала.

— Не мога повече — простена тя безпомощно, тялото й се разтърси от ридания.

С един скок Девън се озова до нея.

— По дяволите! Не бива да рухваш сега! — гласът му прозвуча прекалено силно в ушите й. — Искаш ли да се омъжиш за мен или не? — изкрещя й.

Лора го погледна с невярващи, зачервени очи, сякаш виждаше някакъв призрак.

— Е? Какво реши?! — Девън я разтърси пак.

Тя кимна едва забележимо.

— Най-после! Тогава не ти остава нищо друго, освен да се измъкнеш заедно с мен от този ад. Положително никой от службата за граждански брак не би се осмелил да дойде да ни ожени тук! — той й помогна да се изправи на краката си. — Ела, любима, побързай, искам след двайсет и пет години да празнуваме сребърната си сватба!

Въпреки че положението изглеждаше безнадеждно, Лора бе принудена да се усмихне. Тя започна да се придвижва нагоре сантиметър по сантиметър — следваше указанията на Девън автоматично, като изпаднала в транс. Паническият страх бе заменен от бясна решителност, решителност да живее — и то да живее с Девън.

— Успяхме! — Девън я изтегли при себе си на стърчащата скална площадка и я прегърна здраво. Изтощена, на края на силите си, Лора склони глава на гърдите му.

— О, Лора! — Девън затвори очи и я притисна.

Няколко минути те останаха така, плътно притиснати един към друг, без да се движат. След цяла вечност сякаш си възвърнаха дъха и се откъснаха един от друг. Огледаха се наоколо нерешително, но все пак с надежда, че ще се събудят от лошия кошмар.

Но кошмарът продължаваше. Край тях се простираше картина на пълна безнадеждност и разрушение. Студени тръпки полазиха Лора. Потокът лава продължаваше да тече към долината бавно, но упорито, като изтръгваше храсти, клони и цели дървета и погребваше всичко живо по пътя си.

Лора закри лицето си с ръце. Извърна се и се разрида. Така, както минаваше като хала върху дърветата, лавата щеше да залее и къщите в долината. Дано всички бяха чули предупреждението й и бяха избягали!

Внезапно тя се вцепени. Но какво щеше да стане, ако там наистина не беше останал вече никой? Кой щеше да спаси Девън и нея? Без помощ бяха загубени! Лора се побоя, че ще полудее.

— Яяяяя! — пронизително извика Девън в същия миг, свали си якето и започна да го размахва като обезумял.

Онемяла от изненада, Лора се загледа в безсмислените му действия. Какво беше станало с него?! Може би наистина беше обезумял?

— Хайде, Лора! Помогни ми! — извика й той. — Вземи нещо и го размахай!

— Какво — тя млъкна и се ослуша. И тогава чу прекрасното, шумно бръмчене на летящ към тях хеликоптер.

— Благодарение на откровените думи на една геофизичка, която случайно познавам добре, всички жители на Айдъл Спрингс и околността успяха своевременно да се спасят — Девън погали нежно Лора по ръката и се усмихна — Кейт и Ралф те поздравяват. Също и опърничавата котешка дама с екстравагантното име.

— Благодаря — Лора се опита да седне в леглото. Но изстена и легна отново.

Девън я погледна загрижено.

— Докторът казва, че ще трябва да изтърпиш още няколко дни болки от изгарянията, но няма да ти останат никакви белези.

Лора погледна със съмнение белите бинтове, с които бе обвита от главата до краката.

— Наистина не зная какво намираш в една мумия като мен.

Девън се засмя:

— И аз бях облепен целия с пластири. Струва ми се, че двамата представляваме много привлекателна двойка. Хм, Впрочем хрумва ми, че имаме да уговорим някои твърде важни неща. Ако добре си спомням, ти прие предложението ми за женитба, нали?

Лора кимна:

— Да.

— Добре. А сега искам да зная още, дали най-после не ти е дошло до гуша да се мъкнеш по проклетите вулкани.

— Означава ли това, че настояваш да се откажа от професията си?

— Не, ако всеки път ми осигуряваш изключителните права за кореспонденциите — Девън се ухили.

— Няма проблеми, ако винаги ми предоставяш статиите си за преглед преди отпечатването им.

Той поклати замислено глава:

— Това означава пожизнено опекунство.

— Още можеш да се откажеш! Размисли добре!

— Вече е твърде късно. За съжаление, вече ти направих предложение за женитба и сега, за добро или за зло, трябва да удържа думата си.

Девън се наведе, прегърна внимателно Лора и я целуна нежно.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.